részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Susanna Bailey: Otter’s Moon
Originally published in English by Farshore,
an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd,
The News Building, 1 London Bridge St, London, SE1 9GF
© Susanna Bailey 2020
The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Fordította Rádai Andrea

ISBN 978 963 599 011 5

Translation © Rádai Andrea 2022
Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2023
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla
Szerkesztette Joó Hajnalka
A szöveget gondozta Tomku Kinga
Műszaki szerkesztő Kecskés Ildikó

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Az én csodálatos „szigetlakóimnak”:
a gyermekeimnek, Alinak, Joe-nak, Joshnak,
Emma-Marie-nak és Olinak.

Tengernyi szeretettel.

EGY

Amikor elindultunk erre a szigetre, nyár volt. De a nyár nem jött velünk, ott maradt a szárazföldön.

Itt mindig van valami dermesztő a levegőben. Mint amikor az embernek végigfut a hátán a hideg, mert érzi, hogy valami történni fog. Valami rossz. Az ég, mondjuk, itt is kék – olyasfajta kék, amilyet a gyerekek szoktak festeni. Csakhogy itt nincs sárga nap a kép sarkában. Ha a nap nagy nehezen előbújik egyáltalán, akkor is sápadt és kedvetlen. Mintha ő sem akarna itt lenni.

Pedig tulajdonképpen alig vártam, hogy „egy csomó jó dolgot csináljunk a szabadban, a friss levegőn” – ahogy anya próbálta eladni nekem ezt az egész skót szigetes nyaralást. Amikor azt mondta, hogy a tengerpart egy kőhajításnyira lesz a háztól, lágyan fodrozódó hullámokat láttam magam előtt, és forró, aranyszínű homokot. Gyerekeket, akik izgatottan várják, hogy megérkezzen a londoni fiú, aki végre feldobja majd unalmas kis szigetlakó életüket.

Ami azt illeti, a ház tényleg közel van a tengerhez. Egymagában áll a szikla tetején, és az öbölre néz. De a homok itt alattomos fajta: apró, éles szemcséi vágják az ember talpát. És inkább szürke, mint aranyszínű. A tenger meg szinte szúrja a szemem, és valahogy túl nyugodt. Mintha visszatartaná a lélegzetét. Mintha várna valamire.

Ami pedig a helyi gyerekeket illeti, egyáltalán nem akarnak barátkozni senkivel. Ha meglátnak, csak oldalba bökik egymást, és úgy tesznek, mintha ott sem volnék. Vagy összesúgnak. De ez nem az a fajta sugdosás, ahogy a lányok szoktak sugdolózni a suliban – ez valami más. Ez olyasmi, mintha tudnának valamit.

Valamit, amit nekem is tudnom kellene.

De tegnap végre találkoztam egy lánnyal, akinek volt valami mondanivalója.

Ül a gyér füvön a kerítés túloldalán, a tengerbe bámul, és kavicsokat pöcköl le a szikláról.

Megkockáztatok egy „Sziát!”. Csak bámul és pöcköl tovább. Mellette állok, a füvet csiszatolom a cipőm orrával, közben azon töprengek, hallott-e egyáltalán ebben az üvöltő szélben. Vagy próbáljam meg még egyszer?

Miért jött vajon ide? – tűnődöm. Talán ő is örülne egy kis társaságnak.

Kiszárad a torkom. Alighanem ő is csak egy az antiszociális szigetlakók közül. Elég hülyén nézhetek itt ki. Felkapok egy fehér kavicsot, a tenyeremben dobálva latolgatom a súlyát. Na jó, határozom el, adok még egy esélyt az egésznek. Elegem van már a tengeri madarakkal folytatott, egyoldalú beszélgetésekből.

Leülök mellé, és én is pöckölgetni kezdek. Kábé tíz percbe és húsz kavicsba telik, amíg megszólal.

– Szóval te vagy az! A Sziklaházból. – Úgy hunyorít, mintha a tűző napba nézne, amelyet csak ő lát.

Bólintok. Tíz nap ezen a szigeten, és pont olyan szótlan vagyok, mint mindenki más errefelé.

Még ötkavicsnyi hallgatás.

– Meghan vagyok. Meg. – Fakószőke haját felborzolja a szél. Bevesz egy tincset a szájába, oldalra billenti a fejét, hogy kilásson a frufruja alól. Rám néz, majd az alattunk elterülő part bal oldalára mutat. – Én ott lakom, odalent.

– Hol? – nézek el a válla fölött.

– A csónakházban.

– Ott laksz? Hiszen ott minden be van deszkázva!

Megint rám néz, megáll a kezében a kavics.

– Nagyapa azt mondta, hogy tegnap egy fiú ólálkodott arra.

Eszembe jut az öregember, akit tegnap láttam a tengernél. Görbe volt, és vékony, mint egy partra sodort faág, a haja napszítta és száraz, mint a dűnék közt a fű. Feltűnt a szeme is, ahogy elmentem mellette: nyugodt volt, mint a tenger, és kék. Szikrázó élénkkék.

– Nem „ólálkodtam” – mondom. – Csak körülnéztem, hogy lehet-e ott csinálni valami érdekeset. De persze nem találtam semmit.

Meg feláll.

– Mennem kell – mondja. Lesöpri a homokot és a száraz fűszálakat a farmerjáról. – Ne gyere többet a házunk közelébe, oké?

– Mégis mi bajod van? Neked és mindenki másnak errefelé? Tiltja a vallásotok, hogy barátságosak legyetek, vagy mi?

– Csak ne menj oda! – mondja, és megragadja a karom. – Majd én eljövök érted, oké? Majd én jövök.

– És miből gondolod, hogy akarom, hogy gyere? – mormogom, miközben már indul is.

– Persze hogy akarod! – kiáltja anélkül, hogy visszanézne.

Lepöckölök egy utolsó kavicsot a szikláról, és nézem, ahogy lehull.

KETTŐ

Ma „kimozdulok a házból, hogy friss tengeri levegővel szívjam tele a tüdőmet”. Nyilván semmi másra nincs szükségem. Reggel kilenckor. Viszont úgy tűnik, anyának még erre sincs szüksége. Két hete nem hagyta el a házat, csak amikor „elugrottunk” vásárolni. A boltba. Az egyetlen boltba. De ma még oda sem akar jönni. Hát, legalább eltelik egy óra tojás- és babbeszerzéssel. Így már csak tízet kell valahogy eltölteni addig, amíg elég sötét lesz ahhoz, hogy mehessek aludni. Errefelé korán sötétedik. Még nyáron is.

A bolt egy átalakított kápolnaszerűségben van. Az ablakai boltívesek. Az egyik el van repedve az aljától a tetejéig, ragasztószalag tartja össze a sárguló üveget. A másikat áruval zsúfolták tele. Praktikus, mert így egyúttal ez a kirakat is. Rengeteg gyümölcskonzerv áll halomban, amelyek mintha kábé a háború óta porosodnának ott, meg egy nagy rakás „Tom Piper” konzervsteak (konzerv steak?!) és néhány üveg csukamájolaj. A címkéjükön egy gyanúsan Popeye-re emlékeztető alak; pipával a szájában, jókora füstfelhőbe burkolózva hirdeti magabiztosan a csukamájolaj „kedvező élettani hatásait”.

Az egyik sarokban „humánus egérfogók” dobozaiból rakott tornyok. Tiszta pókháló az egész. Vagy egerek nincsenek errefelé, vagy a szigetlakók nem kedvelik a „humánus” megközelítést.

A bolt belsejében feltekert, karvastagságú kötelek lógnak mindenhol, mint a kígyók. Fatuskókkal teli kosarak, csillogó, fekete szénnel megrakott vödrök, néhány kupac zöld alma és krumpli (az is inkább zöld).

Találok egy doboz babot, ezt a márkát, hál’ istennek, ismerem. Kiveszek hat darab pettyes tojást a pulton levő kék tálból. Az egyikhez hozzátapadt egy felpöndörödött toll. Leszedem, és ráfújok, a toll lassan, ide-oda libbenve szálldos lefelé, majd eltűnik az almák között. Életemben először gondolkodom azon, hogy a tyúkok vajon kiborulnak-e, amikor elveszik tőlük a tojásaikat.

– Megvásárolja azokat a holmikat, fiatalember? – hangzik egy éles hang a semmiből.

Majdnem leejtem a tojásokat. Körülnézek, sehol senki.

– Igen. Elnézést. Csak ennyi lesz. – Leteszem a szerzeményeim a pultra, és gyorsan előveszem a pénzem.

Az eladó fiatalabb, mint amilyennek a hangja alapján tűnik, és különös módon öltönyt és nyakkendőt visel. A haja fekete, és valahogy túl fényes, mintha festett lenne. Elveszi a pénzt, ujjai hosszúak, körmei fényesek – művészkeze van, ahogy anya mondaná.

– Köszönöm – mondja, majd eltűnik a pult mögött, és egy ütött-kopott bádogdobozzal jön elő; leszámolja a visszajárót. Ennyit a pénztárgépről. Anya az elveszett világba hozott nyaralás címén.

– Egészen véletlenül nem tudja, hol van normális térerő? – kérdezem már az ajtóból.

Az eladó egy pillanatra felnéz, megáll a toll a kezében, majd szó nélkül folytatja az írást.

– Szóval nem – mormogom.

Mire hazaérek, anya felkelt és felöltözött. Ami jó. Velem reggelizik. Ami még jobb. Amióta itt vagyunk, rendszerint „nem éhes” egészen vacsoraidőig, és akkor is csak tologatja az ételt a tányérján, mintha valami gyanús lenne rajta, a végén pedig szinte az egészet kidobja a kukába.

– Majd később elmosogatunk – mondja. – Lemegyek a partra. Gondoltam, kipróbálom az új fényképezőgépem. Van kedved velem jönni?

– Persze – mondom, de közben arra gondolok, ugyan mi a csudát fogok ott csinálni. – Szuper!

Mire a partra érünk, eláll a szél. Megint ez a csönd. Mintha egy film díszletei között sétálnánk.

– Látod ott azokat a régi hajókat? – mutat anya a dűnék felé, nem messze Meg csónakházától. – Már akkor láttam őket, amikor megérkeztünk. Mindenhol kagyló borítja őket, gyönyörű színeik vannak. Azt hiszem, ott fogom kezdeni.

Bólintok. Elmosolyodom.

– Tök jó! – mondom. – Csináld csak, nyugodtan. Ameddig jólesik.

Lehet, hogy anyának igaza van. Ez a hely talán tényleg jót tesz majd neki. Talán segít, hogy könnyebben túltegye magát apán és mindazon, ami bántotta, amikor apa még velünk volt. Talán.

Egy sirály röppen fel az egyik felfordított hajóról, vijjogva tiltakozik a betolakodók ellen. Először úgy tűnik, mindjárt nekünk repül, de aztán kitér balra, majd némi körözés után eltűnik.

Leülök, hallgatom a nyíló-záródó blende surrogását, ahogy anya kattintgat. Hónapok óta nem hallott hangok. Furcsa remegést érzek a gyomromban.

Eszembe jut egy kép: anya a laptopja fölé hajol, elmerül a fotóiban, a haja megcsillan a kandalló tüzének fényében. Apa és én a szőnyegen ülünk, és egy repülőgép-modell darabkái ragadnak az ujjainkhoz. Apa valahogy mindig össze tudta rakni a repülőgépmodelleket, pedig mindig hiányzott belőlük egy-egy darab. És valahogy mindig megbékítette anyát, ha dühöngött, amiért ragasztós lett a szőnyeg. És mindig meg is nevettette. Anya nevetését sem hallottam már hónapok óta.

Amikor megéhezünk, visszamegyünk a házba, szendvicset eszünk és forró csokit iszunk ebédre. Anya megkérdezi, lenne-e kedvem délután is elkísérni a partra, és én igent mondok, pedig elég unalmas ott. De végül is nem unalmasabb, mint bárhol máshol ezen a szigeten. És amikor anya feláll, hogy leszedje az asztalt, majdnem úgy mozog, mintha már önmaga lenne. Ezért a látványért unatkozni is hajlandó vagyok.

Segítek neki, a maradékot belerakom egy zacskóba, hogy majd odaadjuk a madaraknak. Igaz, eddig csak sirályokat láttam, és őket aztán semmi kedvem magunkhoz édesgetni.

Amikor a tenger felé sétálunk, megkérdezem anyát, hogy mikor jön apa meglátogatni. Nem tudja. Azt mondja, apa nagyon elfoglalt. De hamarosan jönni fog. Hiányzom neki.

– Aha, biztos – motyogom, és közben átfut az agyamon, hogy ezt vajon honnan tudja, de inkább elhessegetem a gondolatot. – Nincs térerő ezen a hülye szigeten – kiáltom –, apa fel sem tud hívni! – Belerúgok a száraz fűbe. – Ezért hoztál ide, hogy bosszút állj rajta?!

Nem tudtam, hogy ez fog kijönni a számon.

– Luke, már beszéltünk erről…

– Te beszéltél erről!

Anya megáll, egyenesen a szemembe néz. Az arca megint sápadt.

– Sajnálom – mondom, és elfordítom a tekintetem.

– Én is – mondja anya. Lassan megrázza a fejét, és felsóhajt. Mintha sok minden mást is sajnálna.

Egy örökkévalóságnak tűnik, amíg odaérünk a hajókhoz. Folyton bokáig süllyedek a homokba.

A sirály is visszajött, ott ül az egyik felfordított hajótörzsön. Engem bámul kerek, fekete szemével, minden mozdulatomat követi.

Anya egy órán át mászkál fel-alá a homokban. Felemeli, majd visszaejti a fényképezőgépét. A tengert bámulja. Végül egyetlen képet sem csinál. A fényviszonyokat okolja. Nincs elég fény. Túl sok az árnyék.

Visszamegyünk a házba. Anya túl fáradt a vacsorához.

Miután elment aludni, előveszem a gépét, hogy megkeressem a délelőtti képeket, de semmit sem találok. Mindet letörölte.

Az én hibám.

Elszúrtam a napot.

HÁROM

Másnap anya még délelőtt tizenegykor is ágyban van. Viszek neki teát, aztán kávét és pirítóst, de nem éhes.

Megint a nullán vagyunk. Gratulálok, Luke.

– Ne aggódj miattam – mondja. – Menj csak, és érezd jól magad!

Trükkös. Több szempontból is.

– Megpróbálom – felelem, és magamra erőltetek egy mosolyt. Remélem, nem veszi észre, hogy nem őszinte.

Nem veszi észre. Csak visszamosolyog, bólint, és lejjebb csúszik az ágyán. Habozok, várom, hogy megkérdezze, hová megyek, mikor jövök haza; van-e nálam víz és naptej meg ennivaló. Nem kérdezi meg.

– Akkor majd később találkozunk – mondom még. Furcsa a hangom, fakó, tompa.

– Szia, drágám – motyogja.

– Biztos ne maradjak itt veled?

Nincs válasz.

Becsukom az ajtót. Én is olyan vagyok, mint a hangom. Tompa. Üres.

Elindulok a partra. Meglátom a hajókat, amelyek tegnap annyira tetszettek anyának. Néhol teljesen betemette őket a homok, és nagy, ronda, fekete hínárcsomók lógnak róluk. Eszembe jut, mennyi minden temetődött be anyában, amikor apa elment: a sziporkázó, vicces, szeretetteljes részek. Mindaz, amitől anya anya volt. Az az anya, aki ma alaposan kifaggatott volna, mielőtt útnak enged. Összeszorul a gyomrom. Érdekli még egyáltalán, hogy mi van velem?

Gyűlölöm őt; de apát még jobban.

És mindketten hiányoznak.

Belerúgok a homokba, nagy porfelhő száll szerteszét. Még egyet rúgok. Pislogok, hogy ne kelljen sírnom; elfordulok a tönkrement hajóktól, és futni kezdek a másik irányba, a dűnék felé. Levetem magam az első domb tövében, és csak nézem a hülye mintha-nyári eget. Széles, semmibe vesző szürke csíkok, elmosódott vizeskék foltok, két áttetsző felhő. Mintha maga az ég sem tudná, hogy érzi magát.

Felülök, keresek valamit, ami elvonhatná a figyelmemet. Egy rózsaszín rák siet el a lábam mellett. Meglepően gyorsan tud haladni ezzel az idétlen, oldalazó mozgással. Eszembe jut egy gyerekkori emlék. Felveszem a rákot, és elindulok, hogy keressek még.

Pont a legizgalmasabb pillanatban – hat rák várja a kavicsokból kirakott rajtvonal mögött a startpisztoly dördülését – egyszer csak az a lány, Meg bukkan fel a semmiből.

– Nem láttad a nagyapámat?

Megijedek, amikor váratlanul megszólal mellettem. Fura kis nyikkanás tör fel belőlem. Remélem, nem hallotta meg.

– Nem. Csak én vagyok itt, néhány rák meg egy ronda, nagy sirály. Hatalmas a buli.

– Ezt én is csináltam régen – bök a fejével a startvonal felé –, amikor még kicsi voltam.

Felállok.

– Nincs jobb dolgom – mondom. – Te hogy bírod ki itt? Fel nem foghatom, hogy akarhat valaki egy ilyen isten háta mögötti porfészekben élni.

Egy pillanatig úgy tűnik, megbántottam. Enyhe bűntudatom támad. Nem akartam bunkó lenni. Mondjuk, nem én kértem, hogy szakítsa félbe a játékomat.

– Mennyi ideig maradsz itt?

Megvonom a vállam.

– A suli hat hét múlva kezdődik, de hát ki tudja? Senki nem mond nekem semmit.

Felkapom a földről a pulóverem, kirázom belőle a homokot. Egy rák esik ki belőle. A hátán landol, hevesen kalimpál apró lábaival és ollóival.

Meg lehajol, felveszi, és ráteszi a kézfejére. A rák megdermed.

– Parti tarisznyarák – szólal meg.

– Nem mondod!

Semmi kedvem a biológiaórához. A parkban kellene most hasítanom a pályát Sammel, Lucával és a többi focis sráccal. Vagy a szobámba bekuckózva dzsemmelgetni a gitáromon Jezzel, bármiféle természeti hatás vagy fuvallatnyi friss levegő nélkül.

Meg félresöpör egy hajtincset a szeméből, amely ma nem kék, hanem zöld.

– Ezek a pettyes mintázatúak a leggyakoribbak. Rejtőzködő színűek, így bújnak el a ragadozók elől. – Ezt úgy mondja, mintha engem is ragadozónak tartana. – De húszból egy élénkzöld színű, és a nagyon kicsik között vannak sárgák is.

– A Wikipédia csodálatos dolog – szólalok meg.

Megint az a sanda pillantás a frufruja alól.

– A szüleim tengerbiológusok voltak – mondja. – Ezért jöttek erre az „isten háta mögötti porfészekbe”.

– Azt hittem, a nagypapáddal élsz.

– Vele hát. A szüleim… ők már nincsenek itt.

– Hogyhogy? Fogták magukat, és leléptek? – nevetek fel, és rögtön megbánom.

De Meg mintha meg sem hallotta volna. Felemeli a kezét, úgy nézi rajta a kicsi, összegömbölyödött rákot.

– Ezek a kis szerzetek képesek eldobni a lábaikat, ha ez az ára a menekülésnek – magyaráz tovább –, és túl is élik. – Gyengéden visszarakja a rákot a homokba, ahol az ásni kezd, és villámgyorsan eltűnik.

– Praktikus – mondom. Belebújok a pulóverembe.

– Viszont a hosszúlábú pókrákokkal – folytatja – nagyon kell vigyázni. Dagály idején rengeteg van belőlük. Úgy néznek ki, mint valami ágas-bogas hínár. Ezért nem veszik őket észre az emberek. Főleg, amikor köd van…

– Pókrákok. Húha. Nagyon félelmetes.

– Guglizz csak rájuk, ha hazaértél! Kicsit úgy néznek ki, mint a kaszáspókok. Belekapaszkodnak a hínárba, így álcázzák magukat. Alattomos kis ördögök.

– Kösz szépen, David Attenborough.

– Nem mondhatod, hogy én nem szóltam. – Meg hirtelen elfordítja a fejét, mintha megijedt volna valamitől. Aztán elrohan, eltűnik a dűnék között.

– Egyébként Luke-nak hívnak! Ha érdekel… – kiáltom a semmibe, és hirtelen sajnálom, hogy elment.

Egy hirtelen széllökés elviszi a hangom. Kiköpködöm a számba fújt homokot, felveszek a földről egy nagy kavicsot, és a tengerbe hajítom, jó messzire.

Visszafelé sétálok a parton. Az idefelé hagyott lábnyomaimba lépek bele. Újra érzem magam körül azt a nyugtalanító nyugodtságot. Nedves levegő tapad a bőrömre. Elindulok felfelé a házunkhoz vezető, sziklába vájt lépcsőkön. A fokok nyálkásak és csúszósak. Alattomosak.

Nézem a tengert, amely mostanra eltűnt, kitörölte a szürke köd. De odalenn, a homokban két alakot fedezek fel, az egyikük nádszálvékony: Meg és a nagyapja az. Meg a karjánál fogva húzza az öreget, de ő lerázza magáról, majd botladozva tesz néhány lépést a tenger felé. Meg újra megragadja, és szorosan átöleli.

Ekkor az öreg olyan hangot ad ki magából, amitől elhallgatnak a fejünk fölött köröző sirályok.

Később, amikor aludni próbálok, ez az éles sikoltás belekeveredik az álmaimba. Csuromvizesen ébredek, aztán csak fekszem az ágyban hajnalig. Hallgatom, ahogy a szél nyögve nekifeszül a ház falainak, és azon töprengek, vajon mitől rettent meg úgy az öreg.

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Amatic SC – SIL Open Font License
Mansalva – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License