© Süveges Gergő, 2022

© Harmat Kiadó, 2022

Illusztráció © Szűcs Édua

ISBN (epub) 978-963-288-829-3

ISBN (mobi) 978-963-288-830-9

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

Előszó

Talán kilencéves lehetett. Már sejtette, mi a helyzet a karácsonnyal, akarta is tudni, meg nem is, kíváncsi is volt, és őrizni is szerette volna a csodát. Meg aztán már majdnem kiskamasz (inkább kispimasz) is volt. Polgár-, de legalábbis szülőpukkasztó.

Kis kitérő, az érthetőség kedvéért. Nálunk az a szokás, hogy az angyalok már december 23-án nekilátnak a karácsonyi munkának. 23-án este tehát lezárjuk a nappalit, lélek az ajtón se be, se ki (angyalok kivételek), a környéken is csendben lépdelünk, nehogy meg- és elzavarjuk őket. Aztán 24-én este egyszer csak titokzatosan megszólal a csengő és feltárul a csoda.

De vissza a kilencéveshez. Mindentudóan hunyorított, amikor elénk penderült, úgy tette fel a tesztkérdést (minden efféle kérdés tesztkérdés, csak nem feltétlenül derül ki azonnal, mit is tesztel vele):

– Idén segíthetek én is a díszítésben?

Nem volt idő gondolkodni, egyeztetni, szülői stratégiát kialakítani. Csak a gyors reagálás maradt. Szinte egyszerre válaszoltuk:

– Persze, segíts nyugodtan.

Meghökkent. Még levegőt venni is elfelejtett egy pillanatra. Erre nem számított. Arra igen, hogy hevesen tiltakozni kezdünk, mondván, hogy az angyalok, ugyebár… Netán okosan megmagyarázzuk, hogy az neki sem lenne jó, hiszen a varázslat… Vagy éppen kijátsszuk a felnőttkártyát… Esetleg egyszerűen azt mondjuk: majd ha nagy leszel. Ezekre fel volt készülve. De az a válasz, amelyet kapott, megzavarta a kamaszrendszert. Nyelt kettőt, majd azt mondta:

– Nem, köszi, inkább mégse – majd sarkon fordult és elviharzott.

Egymásra néztünk. Valamit megint megértettünk abból, hogyan működik ez a gyereknevelésnek hívott életkaland. Azóta egyszer sem tette fel a kérdést, egyikük sem. Hiszen szabad. Akkor miért harcoljon érte?

Az én apakalandom húsz évvel ezelőtt kezdődött. És ma, amikor újraolvasom azokat az emlékeket, amelyek ebbe a gyűjteményes kötetbe bekerültek, újra és újra rácsodálkozom: miközben körülöttünk is, az életünkben is annyi minden átalakult, a lényeget tekintve szinte semmi nem változott. Hacsak az nem, hogy a cipők duplájukra nőttek az előszobában.

A kaland életre szól. Bizonyos kihívásai előre láthatóak. Mások – és ebből van jóval több – teljesen kiszámíthatatlanok. Azt remélem, hogy az itt sorakozó történetek nemcsak a mi családunk emlékeit idézik fel, hanem megajándékozzák a ráismerés örömével sok-sok apa- és anyatársunkat is.

Hálás vagyok feleségemnek, Margitnak és a főszereplőknek, Borkának, Marcinak, Annamarinak és Andrisnak, hogy megélhetjük ezeket az időket.

Velük, általuk ismerhettem fel évekkel később, hogy a kalandok mélyén valójában három fő apai, anyai, szülői feladatunk rajzolódik ki. Ezekről szól a 2021-ben megjelent Apakulcs című könyvem. Azt remélem, hogy olvasás közben együtt fedezzük fel, hogyan tudjuk egyre mélyebben ismerni, egyre nyilvánvalóbban szeretni és egyre hatékonyabban támogatni mindazokat, akik igazán fontosak számunkra.

Hálás vagyok a Harmat Kiadónak és Sinkáné Zombory Katinak, hogy összegyűjtötte, egyberostálta, kiválogatta a 2008-ban és 2012-ben megjelent Apa-kép-írás és Apaszem című könyveimből azokat a történeteket, amelyek ma is érvényesek, és talán túlmutatnak egy-egy konkrét élethelyzeten.

Nincs megállás. A gyerekeink nem pihennek. Kalandra fel megint, mindig. Amíg élünk.

Süveges Gergő

Különféle családi kultúrák léteznek. Más-más szokások. És miközben a szülő azt hiszi, majd a sajátjait átadja gyermekeinek, olykor kiderül, hogy a gyermek az, aki újat tanít. Akár már másfél évesen.

Szeretetutak

A mi családunkban és a feleségem családjában sem volt nagy hagyománya a mondott, azaz szavakkal is kimondott szeretetnek. A szeretet légköre kétségtelen volt, annak különféle jeleit nap mint nap tapasztaltuk. De a kimondott szó – „szeretlek” – nem volt a repertoár része. Volt sok egyéb: ölelés, együtt töltött idő, ajándékok, egymás segítése, bátorítás. Csak épp az a bizonyos szó hangzott el ritkán.

A gyerekeinknek sem mondtuk tehát kifejezetten, hogy szeretjük őket, hiszen ezt a hagyományt hoztuk magunkkal otthonról. Szerettük őket sokféleképpen, de ez az egyetlen szó egy ideig nem hangzott el. Míg egyszer…

…míg egyszer Borkán – másfél-két éves lehetett – azt vettük észre, hogy esténként egyre több játék állatot gyűjtöget maga mellé. Lassan annyi szőrös lény feküdt mellette, hogy ő maga szinte kiszorult az ágyából. De a tömegből nem engedett: hiába mondtuk, hiába kérdeztük, hiába javasoltuk, az állatok nem lettek kevesebben.

Éreztük, hogy nem pusztán a plüss szeretete vezérli. Éreztük, hogy valami nem stimmel. Azt is, hogy valami hiányzik neki – valamit pótolni szeretne ezzel a sokasággal. De vajon mit? Az otthoni béke adott volt, a szülők szeretete, a rá fordított idő, a közös programok, a játék, a hancúrozás… tisztának éreztük a lelkiismeretünket. És nagyon rosszul éreztük magunkat. Biztosan rossz szülők vagyunk. Hiszen lelki sérült a gyerekünk…

Nagyjából ekkortájt került a kezünkbe Gary Chapman alapkönyve a szeretetnyelvekről (Egymásra hangolva). A pszichológus azt mondja, hogy miközben minden ember alapvető vágya, hogy szeretetet adjon és kapjon, ezt a szeretetet különböző csatornákon képes közvetíteni és befogadni. Öt ilyen alapvető csatornát sorol fel: a testi érintést, az ajándékozást, a másiknak tett szívességet, az elismerő szavakat és az együtt töltött minőségi időt. És ez még nem minden, azt állítja ugyanis, hogy mindenkinek van elsődleges „nyelve”, egy számára legfontosabb, számára legérzékelhetőbb, azaz az öt közül van egy – mind felett. A többi is lényeges, de az a bizonyos egy: életbe vágóan fontos.

Nagyon egyszerűen fogalmazva, ha Marci fiamnak a minőségi idő az alapvető szeretetnyelve, akkor vehetem neki tonnaszám az ajándékokat; ha nem ülök le vele beszélgetni, ha nem válaszolok a kérdéseire, nem üldögélek mellette, míg megmutatja, mit rajzolt, akkor nem fogja érezni, hogy igazán szeretem őt. Ha Annamari lányomnak a testi érintés az elsődleges csatornája, akkor beszélgethetek vele naphosszat érdekesebbnél érdekesebb, akár őt magát érintő ügyekről; ha nem kapom fel és nem dédelgetem, nem ölelgetem, nem puszilom, nem simogatom meg gyakran, akkor nem fogja érezni, hogy igazán szeretem őt. Ha Andris számára a közös fúrás-faragás a legfontosabb kapcsolódási pont, akkor simogathatom napestig, hozhatom neki a kisautókat fürtökben; ha nem találok időt arra, hogy közösen szereljünk, nem fogja úgy érezni, hogy épp annyira szeretem őt, mint amennyire arra szüksége van.

És itt jutunk vissza Borkához. Akkor döbbentünk rá, amikor már elborították a plüssállatok, hogy a szavak… a szavak addig kimaradtak. Szerettük mi minden módon, de sosem mondtuk neki. És akkor programszerűen, magunkat is tanítgatva, szoktatva, elkezdtük napközben is, esténként is tudatosan mondani: „Nagyon szeretlek, Borka.” „Ugye tudod, hogy nagyon szeretlek téged?” „Borka… nagyon szeretlek.”

A „hatás” frenetikus volt és lenyűgözően gyors. Napról napra újabb és újabb állatok tűntek el az ágyából. Egy hét elegendő volt. Estéről estére újabb szőrös lényeket hajigált ki, és amikor megkérdeztük, miért teszi, annyit mondott akkor még kezdetleges gyereknyelvén: „Nem tell…”

Egy hét elteltével nem maradt az ágyban semmi – az egyetlen és legfőbb kutya, Vavaja kivételével. Mi pedig álltunk az ágya mellett esténként, néztük, ahogy alszik, és folytak a könnyeink.

Megint tanultunk valamit. Felismertük, hogy a szeretet ereje nem elég. Kell a szeretet sokfélesége is.

Azon a héten új utat találtunk. Borkához, a később megszülető testvéreihez – és önmagunkhoz is.

Amikor az ember első gyermeke számára választ babakocsit, igyekszik feltérképezni a kínálatot és a lehetőséget, megkérdezni ismerőseit és üzletfeleit, s kiválasztani a legmegfelelőbbet. Így aztán a következő dolgokban biztos: bolygó (azaz elöl kormányozható) kerekű; változtatható tolásirányú járgány kell. Mindez azért, hogy forduljon is, ne csak guruljon; és a napsütésnek megfelelően lehessen változtatni a tolásirányt.

Jön a kocsi, most érkeztünk…

Tegyük fel: találunk megfelelő kocsit. Pördül-fordul, tolat és robog, és még bele is fér a szépen heverő utód.

Boldogságunk azonban nem tart sokáig. Kiderül ugyanis, hogy a harmadik emeletre felcipelni, majd a lakáson átküzdeni a babakocsit az erkélyig (s ugyanezt a következő séta alkalmával visszafelé megtenni…) nem egyszerű feladat, pedig ha már erkélyünk van, használjuk ki: altassuk ott a csemetét időnként.

Szükség van tehát egy második babakocsira. Egy erkélyesre, amely a földszinten maradó, utcai helyett a séta nélküli levegőztetést hivatott megoldani.

Van tehát most már egy lenti és egy fenti kocsink. Igen ám. Gyermekünk nő, nődögél, s egyszer csak azon vesszük észre magunkat, hogy többet lépdel, mint amennyit a kocsiban ücsörög, ezenkívül nem fér be sem az erkélyes, sem az utcai járgányba.

Harmadik kocsit szerzünk tehát, úgynevezett sportváltozatot. Könnyű szerkezet, nagy fordulékonyság, ülőhelyzet, összecsukható. S ha a kis ember a sétálásban végképp kimerült, boldogan ücsöröghet.

Célba érkeztünk: egy gyerek, három babakocsi, harmadik emelet… úgy tűnik, nincsen nékünk vágyunk semmi más.

Nos, ekkor születik meg a Nagy és Okos Nővér első Kistestvére, s vele megszületnek az újabb igények is. Kiderül ugyanis, hogy a pici és még csak feküdni képes öcs kiválóan elfér az utcai babakocsiban, s a Nagy és Okos Nővér is jól elüldögél vadonatúj sportkocsijában, csakhogy… csakhogy a két babakocsi négy fogantyúja nem fér el a sétáltató haderő (Apa vagy Anya) alultervezett két kezében.

Megint két választásunk van: beszerzünk egy olyan kocsit, amelynek legalább a végére fel tud állni a Nagylány, ha végképp elfárad, vagy kerítünk egy testvérbabakocsit, amelybe egyszerre ketten is be tudnak ülni. Mivel van már három saját járművünk (s mivel megismerkedünk a testvérbabakocsi árfekvésével), szétnézünk a baráti körben. Próbáljuk először a felállós verziót.

Jó-jó, de nem az igazi. Talán a Nagylány még kicsi hozzá – gondoljuk búsan, mivel rövid fenntartózkodás után villámgyorsan iszkol le róla. Azért megtartjuk, hátha később még jó lesz valamire. Bőszen kölcsön-testvérbabakocsi után nézünk.

Ez lesz családi babakocsiparkunk ötödik darabja.

A tárolóban babakocsikon átgázolva jutunk el a lekváros polcig, a lépcsőházban babakocsin esünk át, ha a postaládát szeretnénk elérni, és szomszédaink dühös pillantásával találkozunk, miközben átbukdácsolnak járműflottánk pompás darabjain.

Ezek szerint két gyerekhez öt babakocsi dukál, ennél kevesebbel nem lehet megoldani… no, meg plusz egy: Borka saját kicsi játék kocsija, amely elsősorban sétáláskor nagyon fontos.

Elégedetten dőlhetünk hátra tehát: megoldottuk gyermekeink levegőztetését. Van egy kinti, egy benti, egy sport-, egy felállós és egy testvérkocsink. Ám ekkor szörnyű gyanú támad a szívünkben. Helyesebben: feleségünk szívében.

Vajon télen, amikor körös-körül tíz centi ruha van a legkisebb csemetén, melyik kocsiba fér majd bele? Rövid latolgatás és méricskélés után kiderül: egyikbe sem.

Konklúzió: már csak egyvalami hiányzik a háztartásunkból. Egy jó széles, tágas, bárka méretű téli babakocsi. Ezt még beszerezzük, ha addig élünk is .

Ha már szóba kerültek a babakocsik, térjünk vissza gépparkunk egyik különösen fontos darabjára, az erkélyen szolgálatot teljesítőre – legalább érintőlegesen.

A lábtörlő

– Egy jó rücskös lábtörlőt szeretnék.

– Parancsol?

– Azt azért nem, csak kérek: jó rücskös lábtörlőt.

– Mit ért azalatt, hogy rücskös?

– Mondjuk úgy: zötyögős.

– Bocsásson meg, uram, milyen a cipőtalpa?

– Kicsit kopott, kicsit sáros, amúgy teljesen sima, de hogy jön ez most ide?

– A lábtörlő miatt kérdezem.

– A lábtörlőnek ehhez semmi köze.

– Mármint a cipőtalpához?

– Úgy van.

– Értem… – bólint az eladó, és előveszi a kizárólag gyengeelméjűeknek fenntartott mosolyát. Valójában persze nem érti. Sőt, mintha segítségért esengve pillantana körbe az áruházban. Riadt tekintetéből egyértelműen kiolvasható a tanácstalanság: „Már megint egy futóbolondot fogtam ki, vajon hogyan szabaduljak…”

Az egész valahogy így kezdődött: fejünkbe vettük, hogy – akkor még egyke, néhány hónapos – lányunk délutáni alvását időnként – a szülők kímélése céljából – séta nélkül, ám mégis jó levegőn, azaz harmadik emeleti lakásunk babakocsinyi erkélyén fogja letudni. Igen ám: a babakocsiban a kis emberpalánta sem forgolódni, sem mocorogni, sem egyáltalán megmoccanni nem tud, következésképp némi ringatásra szorul, hogy az álommanók mindenképpen megérkezzenek. A tapasztalat azonban azt mutatta, hogy hiába tologattuk bőszen és lelkiismeretesen, gyermekünket ez cseppet sem hatotta meg. Alvásról szó sem lehetett.

Rövidesen rájöttünk, mi a baj: séta közben a kocsi zötyög, következésképp elringatja a csemetét. Az erkély betonpadlatán azonban hangtalanul és rezzenetlenül siklik, vagyis elalvásra alapvetően alkalmatlan helyzetben tartja a Kisasszonyt.

A következtetés egyértelmű volt: zötyögtetőt kell fabrikálnunk. Ötletben nem volt hiány: szögezzünk farostlemezre egyenlő távolságban léceket. Ez kissé bonyolult, ráadásul a falap csúszkál is az erkélyen. Akkor kérjünk kölcsön a Magyar Televíziótól egy kábelfektető szőnyeget. Igen ám, de túlságosan nagy a huplija, nem ráz, hanem hullámvasutaztat. Jó, akkor ragasszunk a kocsi kerekére gumirücsköket. Lepotyognak. Mi lenne alkalmas… Megvan! Egy rücskös lábtörlő! Alul érdes, tehát nem csúszik; felül rücskös, jól zötyög. Nosza, nyakunkba vettük a várost, végigjártuk az összes lakberendezési és barkácsboltot, többször depresszióba zuhantunk és letettünk lányunk erkélyen alvásáról, mígnem elérkeztünk utunk utolsó állomására, ahol is…

– Értem… – bólintott a megtört eladó, aki – mint említettem – nem értette. Próbáltam enyhíteni zavarán.

– Tudja, babakocsinak lesz…

– Ó… bizonyára piszkos a… cipője… kereke… – ezt már úgy mondta, mintha azt sóhajtaná: ennél rosszabb úgysem lehet.

– Dehogy piszkos, csak túl sima az erkélyünk.

– Akárcsak a cipője talpa, ugye? – tett úgy, mintha tisztában lenne azzal, miről is beszélünk.

– A kettőnek egymáshoz semmi köze – mondtam immár másodszorra, ő pedig feladta.

– A lábtörlők az emeleten vannak, a kollégák segítenek, viszontlátásra – hadarta, és olyan szélsebesen tűnt el egy polc takarásában, mintha attól félt volna, hogy az őrültség ragadós.

Mi pedig, hónunk alatt az emeleten fellelt rücskös lábtörlővel, büszkén lépegettünk ki az üzletből. Lányunk pedig a továbbiakban édesdeden aludt az erkélyen.

Csak engem gyötör olykor még ma is lelkiismeret-furdalás, amikor felidézem az eladó zavart tekintetét: lehet, hogy nem fejeztem ki magam kristálytisztán?

Minden gyermek életében van egy-egy „szerelmetes”. Olyan tárgy, szőrállat, rongy, akármi, amit magával hurcol mindenhová, amitől nem hajlandó megválni. Ezek a szerelmetesek aztán időről időre cserélődnek, s az Előző Kedvenctől a stafétát átveszi az Új Kedvenc.

A mi kölykünk kutyája

Borka négykézlábas korának szerelmetese egy fehér műanyag félhenger volt – ki tudja, mi lehetett benne olyan vonzó. Marci mostanában mindenre lecsap, ami sárga, műanyag és villa avagy gereblye.

Borka e pillanatban első számú csatolt állományának egy puha, drapp színű, lógó fülű kutyát tekint – az igazat megvallva, egy Tesco gazdaságos kutyát. A Kutyát.

E kutya („Vavaja”) nélkül gyakorlatilag semmi nem képzelhető el.

Sem ébredés, sem reggeli kakaó, sem öltözködés, sem reggeli, sem séta (Vavaja Anya zsebében figyel), sem játék (Vavaja látótávolságon belül pihen), sem napközbeni rövid pihenő, sem gengszterkedés, sem hiszti – sem egyáltalán a létezés.

Történt egy alkalommal, nem is olyan régen, hogy barátokkal Balatonakarattyára mentünk hosszú hétvégére. Két kisgyerekkel az összepakolás és az elindulás külön élménybeszámolót is megér, most csak annyit, hogy alapvetően két kupacot kell létrehozni a csomagokból: 1. elásható tételek; 2. bármikor, hangsúlyozom, akár azonnal hozzáférhető elemek. Ez utóbbiak közé tartozik a kedvenc takaró, a kedvenc könyv, egy kifli, egy üveg víz, valamint és mindenekelőtt a Kutya: Vavaja.

Igen ám, de Vavaja nemcsak az autóban szükséges feltétlenül, hanem indulásig is minden pillanatban.

Mindenre felkészültünk: az utastérbe szánt szatyor tetején elhelyeztük a Kutyát: nem tévesztjük szem elől. Míg a többi csomagot véglegesítettük, a gyerekek kószáltak, játszottak a lakásban – Borka pedig egyszer csak megjelent a konyhaajtóban, kezében az ebbel.

– Borka, tedd vissza a kutyát a szatyorba, szeretnénk elvinni magunkkal.

– Nem. Bóka vite Vavaja. (Azaz: szó sem lehet róla, nálam lesz a legjobb helyen.)

Ebben maradtunk, meg a rohanásban, s mire minden csomag a helyére került, meg minden gyerek az ülésébe, meg mindenkire rácsattant a biztonsági öv, meg is feledkeztünk Vavajáról. Még Borka is.

Minden simán ment, egészen addig, míg Akarattyán el nem érkezett a délutáni alváshoz vezető ágyazás. Hol a kutya? A szatyorban? Ott nincs. Hát akkor hol… Csak nem… Nem, az nem lehet… Utoljára otthon… mintha Borka kezében láttam volna – homályos emlékek derengenek…

Te jó ég… Otthon hagytuk? Hű, mi lesz itt…

A rettegő szülő ekkor kissé kényszeredetten mosolyog, és a többi – nem oly kedves, de azért fontos – alvóállatot ajánlja a Kisasszony figyelmébe. S a csoda megtörténik: valószínűleg Borka olyan fáradt, hogy nem kérdez rá a Szerelmetes Vavaja hollétére. Ezt megúsztuk. De van még előttünk öt nap. Az tíz alvás. Kizárt, hogy titokban maradjon a veszteség…

Fejünkben még az is megfordul, hogy hazamegyünk a fránya kutyáért (elvégre csak egy óra az út…), de büszkeségünk felülkerekedik: csak nem hagyjuk, hogy egy kétéves kislány és egy plüsskutya összefogva terrorizáljon bennünket… A félelem azonban beköltözik a szívünkbe. S a pillanat nem is várat sokáig magára.

Eljön az este, újabb lefekvés. Takaró, maci, nyuszi, baba megvan. Jó éjszakát.

– Vavaja hová tönt? (azaz: tűnt) – kérdezi kíváncsian a Kisasszony.

– Nos… képzeld csak el… otthon maradt… Ott vár minket! Amikor hazamegyünk, akkor fogunk a kutyával megint találkozni…

– Jó – bólint erre, hüvelykujját a szájába kapja, és már alszik is. Nem hiszünk a fülünknek.

S Borka a továbbiakban boldogan, zokszó nélkül eteti, itatja a teljes állatseregletet, egész sleppjét – kivéve a Kutyát. Vannak még csodák.

Ily módon Vavaja igaz történetének ez alkalommal nincs csattanója. Felcsattanó, hisztis vége semmiképp. Azt hiszem, mindannyian így jártunk a legjobban.

Ezalatt a nyusziházban… akarom mondani: otthon, a kanapén… Vavaja valóban csak ránk várt.

Nincs mese: ahogy a gyermek értelme nyiladozik, úgy döbben rá egyre inkább: szülei semmit nem tudnak az életről. Ahogyan akarata formálódik, egyre világosabb lesz számára: épp az ellenkezőjét csinálják, mint amit ő – teljesen észszerűen – szeretne. Igen, a vak is látja: úgy nem lehet élni, mint az ősök. A trauma korán érkezik; már másfél évesen kiderül, hogy egyetlen lehetőség a túlélésre: meg kell nevelni Apát és Anyát.

Kifordított hiszti

A bajok többnyire a békés családi étkezéseknél kezdődnek. S teszik a harmóniát egy időre múlt időbe. Mert igaz, hogy a gyermek egyszer-egyszer megpróbálkozik tiltott tárgyak megszerzésével, de ezektől az apróbb villongásoktól eltekintve a konyhában béke van és nyugalom.

Egészen addig, míg egy szép napon a Kisasszony úgy dönt, neki nem az kell. Tányérján a sajtos kenyér, előtte bögrényi kakaó. Nem jó. Tejfölt kér. Rendben, ha megetted a sajtosat, kapsz tejfölöset. De ő most kér. Tudod, hogy az a szabály: a tányérodon lévő ennivalót meg kell enni, utána lehet mást kérni.

Ekkor robban a bomba. Megremegnek az üvegablakok, lengeni kezd a csillár, a kis hölgy torkából ugyanis olyan velőtrázó hangok törnek elő, amilyeneket korábban nem pipáltunk. A helyzet kezd barátságtalanná válni. A szülők hangulata meredek zuhanásba kezd. Gyűlik a düh, forr a méreg – mindkét oldalon. A Kisasszony pedig, az etetőszék tomboló lakója dühöngés közben ki-kisandít könnyfüggönye mögül, s figyeli a hatást. Egyetlen pechje, hogy ezt észrevesszük. Márpedig a műfelháborodás zsarolásának nem engedünk. Mivel ilyenkor szép szó nem használ, kiabálás nem hallatszik, a verés meg nincs a repertoárunkban, egyetlen lehetőséget látunk: a kis piros arcú pukkancsot etetőszékestől a sarokba fordítjuk, el az asztaltól.

Ezen aztán úgy meglepődik, hogy levegővételnyi csend támad. Ezt a megtorpanást használjuk ki az üzenet közvetítésére: „Borka, tudod, hogy nem szabad kiabálni. Ha csend lesz, visszajöhetsz.”

A hatás bámulatos: a hisztit mintha elvágták volna. A reggeli közben néhány kósza kísérlet történik még ugyan decibeles akaratérvényesítésre, de ezeket csírájában fojtja el a fenyegető hangon feltett „szeretnél befordulni a sarokba?!” kérdés. „Nem” – hangzik a megszeppent válasz, mire a viszontválasz egyértelmű: „Akkor ne kiabálj.” A bevésés megtörtént: néhány napig a sarok fenyegető lehetősége féken tartja az elégedetlenséget. A szülők büszkék magukra: módszerük működik.

Igen ám. Csakhogy egyvalamit kihagytunk a számításból: Kisasszony éppen mesélős korszakát éli. Mindent elmesél, elmutogat, és akkor boldog, ha megértjük és megerősítjük a történetet, amelyet előad – szavakkal és tettekkel, merthogy többnyire el is játssza az eseményeket.

Igen, jól emlékszel, tényleg itt volt a nagymama; igen, bizony, busszal utaztunk; igen, úgy van, kaptál a játszótéren egy nénitől kekszet; igen, Anya délelőtt porszívózott, és segítettél neki – és így tovább, végeérhetetlenül. Nos, a fal felé fordulást is többször el kell mesélni. Igen, ha kiabálsz, a fal felé fogsz fordulni. Ő pedig minden erejével azon van, hogy ezt a rettenetes büntetést megelevenítsük. Mivel beszélni még csak korlátozott mértékben tud, mutogat, integet, követelőzik, mígnem az óvatlan szülő felteszi a kérdést: „A fal felé szeretnél fordulni?”

Mire ő kaján vigyorral bólint – „csakhogy végre megértettétek, azt hittem, estig kell magyaráznom!” –, s a szülő akkor már hiába mondja: „De kicsi lány, ez nem játék, hanem büntetés…”

Komolyságát vesztett büntetés – ha egészen pontosan akarunk fogalmazni. Úgy tűnik, muszáj kitalálni valami más féken tartó erőt. Talán… talán ilyesmit: „Ha kiabálsz és hisztizel, nem fordulhatsz többé a fal felé…”

Bár az eredményességgel kapcsolatban vannak kételyeim.

Tartalomjegyzék

Előszó

Szeretetutak

Jön a kocsi, most érkeztünk…

A lábtörlő

A mi kölykünk kutyája

Kifordított hiszti

Ott, túl a rácson

A nyelvi leleményes

Vágyak és szabályok

Az önkritikus

Vendégségben

Megsértődő határsértők, avagy „kismalac, kismalac, engedj be!”

Elindulunk, elindulunk…

Sétálunk, sétálunk…

Egyszer te is hazatalálsz…

Jó ebéd és nótaszó

Megint hiszti

Takaró

Segítek, jó?

A hős

Előkószálás

A bűnbánó

Gyermektelen szülők lettünk

Borotválkozunk

Így írunk mi – pedig úgy írnék én…

A leleplező

Zsarolás

Nyomni kell

Húsvéti nyuszikeresés

A csalódott

Kádmosás

A tántoríthatatlan

Félelem és reszketés

Hurrá, nyaralunk!

Nyári melegben két nagy pokróc

Pedál

Kamaszos rém, rémes kamasz

Koprodukciós cseresznye

A következetes

Fakszni fakszni hátán

Engedetlen kommandós

Ülj már a fenekedre!

A vigasztaló

Marci is óvodás

A logopédus

Medvedublőr

Pénteki leltár

A tréfás

Csak egy szösz

Vásárolj, vásárolj, vásárolj

Szabadságon

A magyarázó

A természet érdes ölén

A Paci-Apa cipel, azaz Apa hason ló

Apa születésnapja

Az ajándékozó

Túlélőtábor otthon

Önsorsrontás felsőfokon

Árpi

A jól tájékozott

Kuckó

Törős Dédnagymama

Dramatikus társasjáték

Kekszideál

Az ínyenc

Homok a házban

Neki sokkal jobb!

Az önfeláldozó

A vágy kocsija

A vágyakozó

Este jó, este jó…

Az önérzetes

Hajbaj

Az egészségtudatos

Lepkés nap

Nyomás alatt

Gyöngy az idő, vándorolnak

Hányatott sorsok

Lufi

Téli séta

A számolóművész

Az igazi angyal

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel./fax: (1) 466-9896, (1) 386-0865
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének
a tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borítóterv: Lente István
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0