Lis Ohtears

Örvény

Lis Ohtears - Örvény

©Lis Ohtears ©Book Dreams Kiadó 2023

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Selymes Rita és Hetesi Júlia

Borító: Nagy Vivien

Illusztrációk: Sztaskó Kira és Abiad Almahdi Ádám

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635861767

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

1.fejezet

Embert rabolni nem is olyan egyszerű, mint azt elsőre hinnénk, olvastam elmélázva. Felpillantottam a lapok közül és szinte azonnal felvontam a szemöldököm. Anyu várakozón meredt rám, ami azt jelentette, hogy valamifajta reakciót várt tőlem. Próbáltam felidézni, hogy mit mondhatott, de az agyam zárlatot kapott. Olvasáskor jobb, ha nem szólnak hozzám, ugyanis legtöbbször annyira belemerülök a történetbe, hogy esélytelen értelmes beszélgetést kezdeményezni velem. Ezt a családom is jól tudta, mégis olykor megpróbálkoztak vele. Leraktam magam mellé a regényt, – ami nehezemre esett – hiszen izgalmas résznél jártam.

– Tessék? - kérdeztem vissza.

– Nem is figyeltél rám? - tette csípőre a kezét.

– De... – kezdtem, elnyújtva a szót, enyhén csücsörítve. – Legalábbis az elején. – Arról beszéltél, hogy mit ne felejtsek el berakni a táskába.

Ujjammal a könyv gerincén doboltam. Anya mélyet sóhajtott, majd a szemét forgatta. Tudtam, hogy valójában nem mérges, hiszen már megszokta ezt tőlem, ezért ártatlanul elmosolyodtam.

– Utána még mondtam pár dolgot, de mindegy – legyintett. – Akkor csak annyit kérdeznék, hogy egészen biztos, semmit nem felejtettél el?

Aprót sóhajtottam. A szülők hajlamosak azt hinni, hogy a gyerekeik elveszettek nélkülük és mindenre nekik kell figyelniük. Bevallom, ez néha valóban így van, de talán egy sporttáskába még egymagam is képes vagyok bepakolni.

– Igen – jelentettem ki, mire apró biccentés volt a válasz.

– Meleg ruhát is tettél?

– Anya, augusztus van – húztam el a szám. – Minden nap negyven fok, még árnyékban is.

– Szofi, mindenre fel kell készülni! – kezdte a kioktatásomat és tudtam, ha nem vágok közbe, akkor hosszas eszmefuttatásba kezd.

– Jó, jó... – emeltem fel a kezem, jelezvén, megadom magam. – Eltettem a kedvenc pulcsim és egy farmert.

Úgy tűnt ezzel megnyugtattam így folytatta a szendvicsek gyártását, én pedig már éppen visszatértem volna a könyvemhez, amikor meghallottam, hogy az öcsém újra azt az idegtépő zenét kezdte üvöltetni. Imádtam a testvéremet, de az agyamra ment, hogy napok óta ugyanaz ismétlődött a tabletjéről. Ilyenkor szívesen kikaptam volna a készüléket a kezéből és csak úgy egészen véletlenül megtapostam volna.

Áron tipikus mai gyerek volt, aki képes órákat az elektronikai kütyükön lógni. Én is sokat nyomkodtam a mobilomat, de a kis öcsém túltett rajtam.

Felálltam és a szobám felé vettem az irányt, ahova remélhetőleg kevésbé ér el a hang. Három szobás panellakásban laktunk, egy percbe sem telt, mire elértem az ajtómig. A nevelőapám az előszobában szitkozódott, ugyanis semmit sem talált meg a szekrényben. Valószínűleg az úszógumikat kereste, legalábbis negyedórája azt mondta, hogy elteszi őket. Elsurrantam mellette, majd halkan behúztam magam mögött az ajtót. Az ágyam tetején pihent az összekészített vörös sporttáska, amit gyorsan arrébb dobtam, és a helyére heveredtem. Volt néhány holmi, amit indulás előtt szerettem volna elrakni. Például nagyon jól tudtam, hogy nem bírnék ki egy egész hetet a telefonom töltője nélkül. Elalvás előtt mindig a neten böngésztem és könyves véleményeket olvasgattam, vagy csak zenét hallgattam. Plusz az egyik kedvenc sorozatom új részéről sem maradhattam le, úgyhogy a töltő létfontosságú volt.

Úgy éreztem, mintha elfelejtettem volna valamit, azonban bárhogy is törtem a fejem, nem jutott eszembe, mi lehetett az. De utazás előtt az ember mindig így érzi magát, nem igaz? Mint, amikor kilépsz a lakásból és fejbe kólint a gondolat, hogy bedugva felejtetted a hajvasalót vagy nem zártad el a gázt. Ha fontos, majd csak eszembe jut.

A terv az volt, hogy reggel indulunk a Balatonra. Majdnem minden évben elmentünk, ráadásul legtöbbször ugyanarra a partszakaszra. Ez amolyan családi hagyománnyá vált. Ami engem illet, az idei évben kifejezett vágytam rá, hogy végre elszakadjunk egy kicsit az otthonunktól. Szükségem volt a feltöltődésre a záróvizsgák után. Az a fajta diák voltam, aki tanulás nélkül könnyedén összehozta a hármast vagy a négyest, és nem is vágytam ennél többre, de ebben az évben már nem volt elég ennyi. A vizsgák kemények voltak és oda kellett figyelnem, hiszen nem csak könyvelni kellett meg ehhez hasonló cukiságok, de sok jogi szöveget is be kellett magolnom.

Stresszes volt, de szerencsére túljutottam rajta. Úgy terveztem, hogy amint véget ér a nyár, elkezdek munka után nézni. Az egyetem valahogy nem csábított és sajnos a jegyeim sem voltak elég jók, hogy ösztöndíjat kaphassak.

Eldőltem, a fejem alá igazítottam a kispárnám és kinyitottam a regényt, hogy folytassam a történetet.

A nyaram nagy része azzal telt, hogy a testvéremre vigyáztam, ugyanis az úgynevezett barátaimmal az utolsó vizsga óta nem találkoztam. Most már ott tartottunk, hogy a közösségi oldalakon sem nagyon beszélgettünk. Nem vesztünk össze vagy hasonló, egyszerűen csak eltávolodtunk most, hogy nem találkoztunk napi szinten és mindannyiunknak megvolt a maga dolga. Persze hazudnék, ha azt mondanám, hogy a helyzet nem bántott. Kicsit úgy éreztem, mintha a barátságot egyszerűen túlértékelnék... Nem olyan, mint a könyvekben vagy a filmekben, hogy mindig ott vagyunk egymásnak. Legalábbis számomra sajnos nem.

Aprót sóhajtottam, majd a szememet a lapokra szegeztem és szinte azonnal elmosolyodtam a főhős humoros megnyilvánulásán. Oda voltam a férfi karakterért és rögtön arra gondoltam, hogy miért nem léteznek ilyen pasik a valóságban is? Az aktuális olvasmányomból már nem volt vissza sok, ezért a polc felé sandítottam, hogy melyik regényt vigyem magammal a nyaralásra. Nehéz döntés volt, tekintve, hogy legszívesebben az egész gyűjteményemet magammal cipeltem volna. Majdnem elnevettem magam, amikor hangos káromkodásra lettem figyelmes a folyosóról. Úgy tűnt, az úszógumik még mindig nem voltak meg.

Másnap késésben voltunk. Úgy éreztem magam, mintha egy élőhalott lennék és ilyenkor mindig bántam, hogy nem kávézom. Nagyokat pislogva próbáltam összeszedni magamat. Mindig megfogadtam, hogy nem olvasok éjszakába nyúlóan, de hát soha nem tartottam be. Eredetileg nyolckor indultunk volna, de ebből valahogy tíz lett. Nem is tudom, lehetséges, hogy a reggeli káosz csak a mi családunkra volt jellemző. Kezdjük azzal, hogy elaludtunk, szerintem ahhoz tehetség kell, hogy egy négytagú családban mindenki elaludjon, méghozzá a telefon ébresztője mellett. Nagy nehezen összekészülődtünk, közben anyu felhívta a házinénit, akitől a nyaralót béreltük, hogy késni fogunk. Már a kocsiban ültünk indulásra készen, amikor az öcsémnek eszébe jutott, hogy neki ki kell mennie. Miután végzett, végre elindultunk, de vissza kellett fordulnunk, mert az egyik táskát fent felejtettük. Aztán a nevelőapámat felhívta az egyik munkatársa, hogy esetleg itthon vagyunk-e még, mert elvesztette a kulcsait az egyik raktárhelyiséghez és adja kölcsön őket. Szóval tettünk egy kitérőt, hogy leadjuk őket... Miután kifordultunk a cég parkolójából, anyu nagyot sóhajtott és megszólalt:

– Rendben, akkor most már bármi is történjen, megyünk tovább.

– Pisilnem kell! – hallatszott Áron kiáltása, mire mindhárman hangosan felsóhajtottunk.

Már egy és fél órája voltunk úton, a testvérem jóideje durmolt, én pedig a tájat néztem, hátha látok valami érdekeset. Néha egy-egy Messenger vagy WhatsApp beszélgetéshez hozzá szóltam és a zenelistámon váltogattam a számokat, de engem is kezdett elnyomni az álmosság és szép lassan lecsukódott a szemem. Fel sem ébredtem egészen addig, míg meg nem érkeztünk. Teljesen elgémberedtem, ezért nagyot nyújtózkodtam. Áron sebesen kipattant a kocsiból és máris rohangálni kezdett. Megigazítottam a szemüvegemet, aztán kinyitottam az ajtót, hogy kiszálljak a többiek után.

Az előttem álló házra néztem, ami épp úgy nézett ki, mint a képeken. Bár majdnem mindig ugyanazt a partszakaszt választottuk, de a szállásunkat gyakran váltogattuk, úgyhogy a ház az újdonság erejével hatott mindannyiunkra. A nevelőapám egy idős nénivel beszélgetett, aki minden bizonnyal a házinéni volt. Illedelmesen odaköszöntem, amit mosolyogva viszonzott. Kiemeltem a sporttáskámat és a vállamra dobtam, majd a nyitott ajtó irányába indultam, ami a konyhába vezetett. Innen lehetett eljutni a nappaliba is, majd onnan a hálószobákba. Láttam, hogy az öcsém már ledobta a holmiját az egyikbe, ezért én is arra vettem az irányt. Belépve félhomály fogadott, ugyanis a redőnyöket lehúzták. A szoba régies volt, ódivatú szekrénysor foglalta el a fal egyik oldalát. Vele szemközt két ágy volt, és köztük egy éjjeliszekrény, rajta olvasólámpa. A helyiségben volt még egy asztalka és egy zöld kárpitos fotel is. A szőnyegen nagy, cifra virágok díszelegtek és a falon még egy műprém is helyet kapott. Legalábbis nagyon reméltem, hogy csak mű. Sosem értettem, hogy miért tetszik valakinek, ha a falát halott állatok díszítik. Nagyot sóhajtva dobtam le a táskámat az egyik ágyra, aztán kimentem, hogy megnézzem a másik szobát és a fürdőt is. Semmi különös, de tiszta volt, és ami a legjobb, hűvös is. Kint tombolt a meleg, de bent csodálatos hideg volt. Aki lakott már panelban légkondi nélkül, az tudja, hogy nyáron olyan akár a pokol legmélyebb bugyra. Időközben a tesóm helyet foglalt a konyhában és a lábát lóbálva nyomkodta a mobilját, amit kikaptam a kezéből. Rögtön összehúzott szemöldökkel meredt rám, ám nem tudott megrémíteni.

– Vedd fel a fürdőnadrágod! Anyuék azt mondták, ha ide érünk és kipakoltunk lemegyünk a strandra! – mondtam neki.

Olyan képet vágott, mint akinek a fogát húzzák. Az embernek még az életkedve is elment tőle, de tudtam, ha már a vízben leszünk, ki se lehet majd rángatni. Áron duzzogva eltrappolt a szobába.

Fél óra elteltével máris a vízben lubickoltunk. Nagyon sokan voltak a szabadstrandon, amin nem is csodálkoztam, hiszen aznap kerek negyven fok volt. A színes törölközők és esernyők sokasága messziről úgy festett, akár egy mozaikkép. Levettem a szemüvegemet és a parton hagytam, mivel úgyis tudtam, hogy esélytelen, hogy ne vizezzem össze. Áron megállíthatatlan kis rosszcsonttá változott, aki elől nem volt menekvés. Sikítozva próbáltam védekezni, amikor célba vett a vízipisztolyával. Miután végre kicsit nyugisabb lett és elterült az úszógumiban, megfogtam a kezét, hogy ide-oda húzzam a vízben. Eközben a szüleink a parton napoztak. Hunyorogva pillantottam feléjük, a szemüvegem nélkül csak nagyjából tudtam kivenni őket az embertömegben. Anyuék többet voltak a parton, szívesebben napoztak és pihentek, de a testvéremmel mi sokkal jobban szerettünk a vízben lenni. Mondjuk én azért sem szerettem kint lenni, mert zavart, hogy mindenki premierplánban láthatja habtestemet. Senki számára sem lesz újdonság, hogy csakúgy, mint a legtöbb nő, én sem voltam elégedett az alakommal, így nem is szerettem mutogatni azt. Bár jól tudtam, hogy sok nálam teltebb nő süttette magát, én egyszerűen nem bírtam elviselni a tényt, hogy valaki elsétál mellettem és megbámul. Pedig valószínűleg igazából senki sem nézett meg, mégis ott motoszkált az a kis hang. Azt a rövid időt is gyűlöltem, amíg elértem a vízig, olyankor mindig takargattam magam egy labdával vagy úszógumival.

Ijedten összerándultam és nagyot ugrottam hátrafelé. Azonnal Áron felé kaptam a fejem, de ő csukott szemekkel terült szét az úszógumijában. Elfogott a kétségbeesés és még a hideg is kirázott. Ezért gyűlöltem a tavakat. Ha valami hozzám ért, máris rám tört a félelem. Az elmém rosszabbnál-rosszabb jeleneteket kezdett végig játszani nekem és a cápa ikonikus zenéje is felharsant. Pedig tudtam, hogy ez mind butaság. Főleg a cápás rész, hiszen azok nem élnek édesvízben. Vízisiklók viszont voltak... Azok rosszabbak, mint egy cápa. Kirázott a hideg. Leküzdöttem az égető érzést, hogy azonnal világgá szaladjak és próbáltam újra ellazulni.

A következő napok viszonylag eseménytelenül teltek. Minden délutánt a strandon töltöttünk, este pedig grilleztünk és filmet néztünk. Már harmadik napja tartott a nyaralásunk, ami azt jelentette, hogy hamarosan véget ér. Ez idő alatt sikerült a sápadt bőrömnek szereznie egy viszonylag elfogadható színt és kiolvastam két könyvet is. Mindezt sikerként könyveltem el. Éppen az egyik büfében ebédeltünk, elbambulva figyeltem a hatalmas kékséget, miközben a mobilomat tartottam a kezemben. Mindig is oda voltam a látványáért, mivel megnyugtatónak találtam, ahogy lágyan hullámzik a víz és a nap sugarai megannyi szikrát simítanak a felszínére. Szerettem nézni ezt a szinte félelmetes, végeláthatatlannak tűnő víztömeget. Hunyorogtam, habár ezúttal rajtam volt a szemüveg...de, mintha egy hatalmas uszonyt láttam volna. Hitetlenkedve megráztam a fejem. Tuti napszúrást kaptam. Körbenéztem, ugyanis kizártnak tartottam, hogy más ne látta volna. Pár döbbent arcot még vártam volna, de úgy tűnt, csak én vagyok összezavarodva.

– Szofi! – szólított meg anya, mire felé fordultam. – Megeszed? Nekem már nem kell! – mutatott az előtte levő sültkrumplira.

– Uh, nem. Tele vagyok. – feleltem. Figyelmemet inkább a mobilom kijelzője felé fordítottam. Elgörgettem egy videót, majd az egyik barna tincsemet a fülem mögé tűrtem és megigazítottam a szemüvegemet. Kis idő elteltével nem hagyott nyugodni a dolog ezért újra a vízre fókuszáltam. Semmi hatalmas haluszony. Biztos csak elnéztem valamit. Megrántottam a vállam és nagyot kortyoltam a kólámból.

– Mikor mehetek már vissza? – nyafogott az öcsém.

Nem túlzok, ha azt mondom, hogy öt percenként megkérdezte.

– Mindjárt Áron, ebéd után egy kicsit várni kell! – magyarázta neki a nevelőapám sokadszorra.

Nekik még volt türelmük, nekem már kevésbé. Morogva folytattam a regényt, amit aznap kezdtem el. Kivételesen nekem nem sok kedvem volt pancsolni. Éppen nagyon jól megvoltam. Magamra terítettem a hatalmas törcsim, felhúztam a térdem és a hátamat a mögöttem lévő fa törzsének döntöttem. Miután a többiek bementek a vízbe, én folytattam a sztori olvasását. Észre sem vettem az idő múlását, de egyszer csak anyu takarta el elölem a fényt.

– Bemész egy kicsit az öcsédhez? Addig mi szusszanunk egyet! – kérte.

Elhúztam a számat, ugyanis nem igazán akartam félbehagyni a történetet. Már nem volt vissza sok, mégsem mondhattam anyunak, hogy várjanak még durván egy órát.

– Persze! – feleltem.

Gondosan eltettem a könyvet, majd a szemüvegemet is a tokba raktam.

– Köszi! – mosolygott anya és intett a nevelőapámnak, én pedig elindultam Áron felé.

Nagyon nem szerettem azt az átmenetet, amikor a forró napsütést követően be kellett mennem a hideg vízbe. Sikítani tudtam volna, ahogy a hideg hullámok szinte szurkálták a bőrömet, de hősiesen leküzdöttem a kényszert. Az öcsém már türelmetlenül ugrándozott és rögtön felém dobta a labdát.

Fél órája játszhattunk, mikor épp feldobtam a strandlabdát a levegőbe, de szokatlanul hatalmas szél kerekedett és a hátam mögé fújta a játékunkat. Az öcsém már indult volna érte, de megállítottam, hiszen arra már mélyebb volt a víz. Sóhajtva kicsit beljebb indultam, ahol a labda lebegett a felszínen. Az igazsághoz hozzátartozott, hogy én sem voltam jó úszó, és magam sem szerettem, ha nem ér le a lábam. Szóval óvatosan lubickoltam, de ahogy odaértem és meg akartam fogni, hirtelen megint beljebb sodródott. Hát ez meg?

Már a nyakamig ért a víz, amikor végre sikerült megfognom a fránya labdát. Mivel ez volt az a pont, amikor általában bepánikoltam, sietni szerettem volna kifelé, azonban hirtelen eltűnt a talpam alól a talaj, - akarom mondani iszap- és elsüllyedtem. Az első reakcióm rögtön az volt, hogy sikítok, ám emiatt vizet nyeltem, de aztán visszanyertem a lélekjelenlétemet és a felszínre emelkedtem. Köhögve kapkodtam levegő után és rájöttem, hogy nem a talaj tűnt el, hanem egy hatalmas hullám sodort maga alá. Az eget koromfekete felhők takarták és olyan sötét lett, mintha éjszaka lenne. Nem értettem, hogy mi történt. Aznapra nem mondtak még csak esőt sem, nemhogy vihart. Ráadásul egyik pillanatról a másikra... Újabb hullám érkezett, én a labdába kapaszkodva próbáltam felszínen maradni.

– Áron! Kifelé a vízből! - kiabáltam, de szerencsére ő már magától is elindult.

Távolabb sodródtam tőle, ezért csak nehezen tudtam kivenni őt a szemüvegem nélkül. Egy villám világította meg az eget, majd nagy dörrenés követte. Ijedten rezdültem össze. Többen is kiáltoztak, és bár csak homályos pacákat tudtam kivenni, láttam, hogy mind a lépcsőnél lökdösődnek, hogy kimehessenek a vízből. Pár embert láttam még sokkal beljebb, mint ahol én voltam, és önkéntelenül is aggodalom támadt bennem irántuk. Pedig inkább magamat kellett volna féltenem.

Észrevettem, hogy az öcsémet kiemelik a vízből, felismertem a rikító zöld fürdőnadrágról és a kék úszógumiról. A szívem azonnal lassabb ütemmel kezdett verni, megnyugodtam, hogy nem esett baja. Én is elindultam, amikor újabb hatalmas csattanás következett, amitől ismét összerezzentem. Ahogy előre iramodtam volna, megdöbbenve tapasztaltam, hogy valami visszatartott. Megdermedtem egy pillanatra, majd az egyik kezemmel a derekam tájékához értem és egy kart tapintottam ki. Annyi időm sem volt, hogy reagáljak, mivel a következő pillanatban hatalmas rántást éreztem és máris a víz alá kerültem. Már megint!

Először semmit sem láttam a zavaros sötétségben, de lassan minden kitisztult. Egy arc lebegett előttem, méghozzá egy fiatal férfi arca. Körülbelül annyi idős lehetett, mint én, vagy talán valamivel idősebb. Mosolygott, méghozzá pimaszul. Bizonyára ő még nem tudta, hogy megfogunk fulladni, vagy csak nem érdekelte, ugyanis velem ellentétben nyugodtnak tűnt. Akár még el is ámuldoztam volna a szép arcélén és a gödröcskéin, ha nem épp az oxigénhiánnyal küszködtem volna. Máris éreztem, ahogy a torkom elszorul. Sötétbarna haja hínárszerűen lebegett az arca körül és gyönyörű smaragdzöld szeme egyre közeledett felém. Közelebb vont magához, noha én próbáltam eltolni őt. Egyre inkább égett a tüdőm, levegőért kiáltott. Még inkább kapálóztam, ám ekkor valami furcsát éreztem a lábammal, vagy talán inkább valami hiányát véltem felfedezni. A srácnak ugyanis nem volt lába... Lepillantottam és a szemem elkerekedett. Mi a franc?

Jobban mondva nem lábai voltak, hanem halfarka. Ez egy sellő! Egy kicseszett fantasy lény. Máris képzelődni kezdtem? Hát ez gyorsan ment...

Összeszorult a mellkasom, az ajkamat apró buborékok hagyták el. Behunytam a szemem és próbáltam kitartani, ekkor megéreztem, hogy az idegen a száját az enyémre szorította. Nem volt időm azon mélázni vajon miért tette, ugyanis a testem minden tagja elzsibbadt. Egyre nehezebbnek éreztem a végtagjaimat és elgyengültem. Nem így képeltem a halálomat, bár... Igazából sehogy sem képzeltem. Még csak meg sem fordult a fejemben, hogy huszonegy évesen ér utol a vég. Még annyi minden várt volna rám, eszem ágában sem volt megfulladni. Amúgy is, miféle béna halál lett volna ez? Szóval az utolsó erőmet bevetve megpróbáltam behúzni egyet a halfiúnak és még láttam, ahogy meglepetten rám meredt. De semmi haszna nem volt a próbálkozásomnak, a következő pillanatban lecsukódott a szemem.

2.fejezet

Szipogva dörgöltem meg az orrom és a hasogató fejemhez érintettem az ujjaimat. Miután egészen biztos voltam benne, hogy nem fogom menten elhányni magam, nyújtózkodni kezdtem. Valami puha anyag terült el körülöttem és erős virágillatot éreztem. Hihetetlen gyorsasággal ültem fel és néztem körbe, aminek az lett a következménye, hogy kissé megszédültem. Elképedve tátottam el a számat, miközben a bokámra ültem. Egy hatalmas szaténlepedővel leterített ágyon hevertem, ami már önmagában is bizarr volt, de ráadásul még virágokkal is teleszórták. Homlokráncolva túrtam a hajamba, amibe pár szirom beleakadt, gyorsan kiszedtem őket. Felettem az ágyneműhöz illő baldachin húzódott. Eltátottam a szám. A szobámban soha nem volt hasonló. Ez így nagyon nem stimmelt.

Az ágy mellett kovácsoltvas tartókban vaskos gyertyák égtek, és most már egészen biztos voltam abban, hogy nem a saját hálómban tartózkodtam. Az ujjammal a lepedő anyagába túrtam, hátha ott lapul a szemüvegem, de sehol sem találtam.

Álmodom! Egészen biztos, hogy csupán álmodom! De az is lehet, hogy meghaltam és ez a mennyország. Még erősebben ráncoltam a homlokom. Miért néz ki úgy a mennyország mintha valami pornó filmet készülnének forgatni?

A zavarom tapintható volt és még a szemüvegemet sem találtam, pedig anélkül rohadtul nem láttam rendesen. Lemásztam az ágyról, amin akár hat ember is kényelmesen elfért volna. A talpam alatt részletesen kidolgozott mintázatú, puha szőnyeg terült el. Majdnem leguggoltam, hogy jobban szemügyre vegyem, de végül türtőztettem magam. Hunyorítva kerestem a kijáratot vagy bármit, ami magyarázattal tudott volna szolgálni arra, hogy hol vagyok. Sietősen megindultam az egyetlen ajtó felé, amit láttam. Automatikusan a kilincs felé nyúltam, de a legnagyobb meglepetésemre az nem volt rajta.

Elhúztam a számat, majd megpördültem. Egyetlen ablakot sem láttam. Az egész szoba olyan volt, mintha egy hatalmas cseppkőbarlangból lett volna kialakítva, viszont a falak sokkal sötétebbek voltak és fényesen csillogtak. Ha nem lettem volna kiborulva, valószínűleg lenyűgözött volna a szépsége. Oké, valójában még kiborult állapotban is lenyűgözött. Minden helyzetben értékelni kellett azt, ami szép.

A bútorok többsége úgy festett, mintha egy múzeumi kiállításról vették volna kölcsön őket, ám mégsem azt a tipikus gótikus stílust képviselték, hanem volt bennük némi modernség is. Mindenesetre odahaza maximum dizájnerek készíthettek egyedi megrendelésre hasonlókat. Körbejártam a helyiséget és találtam még két ajtót, amik nyitva voltak ugyan, de nem vezettek sehova. Az egyik egy gardrób volt, tele ruhákkal. Döbbenten tátottam el a számat, ahogy kihúztam az egyik darabot, ami leginkább egy ókori görög istennő hacukájára hasonlított. Rajtam továbbra is fürdőruha volt, ezért erős késztetést éreztem, hogy az egyiket felkapjam magamra. Igazából nem csak a komfortzónám miatt szerettem volna felhúzni valamelyiket, hanem azért is, mert gyönyörűek voltak.

A másik szoba egy fürdő volt, hatalmas káddal, ami akár medencének is elment volna. Mérgesen csaptam be magam után az ajtót és odébb trappoltam.

Hol a francban vagyok? – tettem fel magamnak a kérdést. Az már világos volt, hogy nem haltam meg, vagy ha mégis, akkor ennyit a békéről... Én ugyanis olyan idegbetegnek éreztem magam, mint még soha. Megfogtam az első kezem ügyébe akadó tárgyat – egy párnát – és elhajítottam. Szánalmasan közel pottyant a földre és emiatt átkoztam magam. Tőlem jobbra feltűnt egy lefelé vezető lépcsősor, így utolsó mentsvárként felé siettem, de zsákutcának bizonyult, ugyanis az alján csak víz fogadott. Kristálytiszta, csillogó víz, tükörsima felszínnel. Letérdeltem és fölé hajolva az aljára néztem, amit ugyan láttam, de nagyon mély volt. Ráadásul ki tudja hova, és meddig vezet? Valószínűleg ott fulladtam volna meg az alján. Nemrég már megtapasztaltam, milyen kellemetlen, ha a tüdőmből kifut minden levegő és egyáltalán nem vágytam egy újabb emlékeztetőre.

– Baszki, baszki, baszki! – káromkodtam dühösen és hangosan.

Kezdett nagyon elpattanni nálam a húr. Válaszokat akartam. Vajon anyuék jól vannak? Leginkább a testvérem miatt aggódtam. Szinte biztos voltam benne, hogy kijutott a vízből, de akkor nyugodtam volna meg igazán, ha beszélhettem volna vele. Legszívesebben széttörtem volna valamit mérgemben, de nem voltam az a romboló típus. Nyüszögve ültem le a medenceszerűség szélére és belelógattam a lábamat, ami éppen kellemes hőmérsékletű volt. Hirtelen ötlettől vezérelve hátra dőltem a hideg padlón és kinyújtottam a kezemet magam mellett. A hajam szétterült körülöttem és vettem egy mély lélegzetet. A magas mennyezet felé néztem, ami úgy festett mintha leborították volna glitterrel. Hallgattam a csendet, majd lehunytam a szemem. Semmi nesz, semmi zaj.

Talán el is bóbiskoltam. Annyi biztos, hogy már egy ideje ott pihentem, amikor bugyogás hangja ütötte meg a fülem. Felültem és láttam, hogy a vízben légbuborékok törnek a felszínre. Egy férfi úszott felfelé, vagyis nem férfi... Nagyot csapott halfarkával és feljebb emelkedett.

A kis szemét... Ez a mutáns izé hozott engem ide. Véged van, te dög!

Felszaladtam a lépcsőn és kétségbeesetten kerestem valami fegyvert. Végül a fésülködő asztalon lévő gyertyatartót ragadtam meg, aminek volt súlya, ezért tudtam, hogy komoly kárt tudok vele okozni. Befutottam a gardróbba és elrejtőztem az ajtó mögé. Erősen szorítottam magamhoz a rögtönzött fegyverem, szinte már fájt a tenyerem tőle. Nem tudom, hogy mások is így vannak-e vele, de ha ideges voltam, általában mindenféle dolgok végig cikáztak az agyamon. Azokban a percekben például az egyik ilyen az volt, hogy mi van akkor, ha a sellő csak sellő és nincs is emberi formája... Szóval továbbra is a vízben úszkál, én meg ott kucorgok az ajtó mögött. De valakinek az ágyba kellett raknia... - morfondíroztam. A várakozás egy örökkévalóságnak tűnt, de aztán meghallottam a lépteket és egy pillanatra elakadt a lélegzetem. A szívem hevesen kalapált és úgy éreztem, ki fog ugrani a helyéről. Próbáltam minél halkabban venni a levegőt, miközben arra gondoltam, hogy minden bizonnyal így érezhetik magukat a horrorfilm szereplők is.

A padlón megjelent egy hosszú árnyék, mire a mellkasomban fokozódott a dübörgés üteme. A férfi pedig lassan belépdelt a helyiségbe, én pedig tétovázás nélkül előugrottam és a fejére célozva lesújtottam a gyertyatartóval. A pasi azonban gyorsabb volt nálam és elkapta a csuklómat. Haragos zöld szempár nézett az enyémbe, mire nagyot nyeltem. Lehet, hogy ezt nem gondoltam át teljesen?

Megszorította a kezemet, mire fájdalmasan felnyögtem és eleresztettem a fegyverem, ami nagyot koppanva ért földet. Na, ha eddig nem haltam meg, akkor minden bizonnyal most fogok. De nem fogom ilyen könnyen adni magam! Szabad kezemmel próbáltam levakarni magamról az övét. Ajkára gunyoros mosoly húzódott, amit szerettem volna azonnal eltüntetni onnan, de volt egy olyan érzésem, hogy ha megpróbálkoznék egy pofonnal, gyorsabb lenne nálam és elkapná a kezem. Ennek ellenére nagyon is csábító volt a gondolat.

– Eressz! - próbálkoztam szavakkal, ha már a nyers erő – vagy esetemben annak hiánya – nem jött be.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet! – kezdte mély, kellemes hangján. Beleborzongtam és nagyon nem éreztem jól magam attól, hogy ilyen hatással volt rám. – Szeretem így az arcomat és szerintem megpróbálnál újra megütni, vagy tévedek? – vigyorgott rám és felvonta egyik szemöldökét.

Megengedtem magamnak, hogy jobban szemügyre vegyem. Lágy borosta keretezte markáns arcát. Az övéhez hasonló telt ajkak csakis rosszat jelenthettek. Édes illat áradt belőle és még a sósvíz aromája is. Vizes tincsei élénk zöld szemébe lógtak, ami szinte nem is tűnt valódinak. A haja a nyakához tapadt és a tincsek végéből vízcseppek potyogtak, majd végig folytak a felsőtestén, bejárva minden egyes izmot és egek... Micsoda izmok voltak azok! Kényszerítenem kellett magam, hogy ne bámuljam.

Legalább nem egy ronda pasi rabolt el... Ez azért már haladás. Várjunk csak... Mi? Mégis miket gondolok? Vettem egy mély levegőt. Elég volt! Nem számít, hogy úgy néz ki, mintha maga Isten teremtette volna nekem.

– Lehet, hogy megpróbálom – feleltem az előző kérdésére, mire volt képe nevetni.

Hazugság lenne azt mondani, hogy nem féltem. Minden épeszű nő félt volna egy ilyen helyzetben. Egy legalább száznyolcvan centis, – ha nem több – csupa izom férfi szorongatta a kezemet. Méghozzá hiányos öltözetben. Önkéntelenül is lejjebb pillantottam. Rögtön hátrébb akartam ugrani, de még mindig a kezemet fogta, így nem jutottam sokkal távolabb. Ez nem is hiányos! Ez teljesen hiányzik! Az arcom azonnal felforrósodott. Volt egy őrült időszakom, amikor arról fantáziáltam, hogy elrabol egy mesebeli lény, vámpír, démon, vérfarkas... Nos, igen... A túl sok könyv és film hatása volt mindez. De most, hogy megtörtént, cseppet sem tetszett a dolog. Ráadásul az álmodozásaimban mindig volt az illetőn ruha is. Na, jó... Majdnem mindig. De míg a képzelgéseimben magabiztos és kacér voltam, abban a percben az ájulás kerülgetett.

A zöld íriszek végig járták a testem, amitől megborzongtam. Gyűlöltem, ha valaki előtt ennyire kiszolgáltatott voltam, és amúgy sem szerettem, ha bámulnak. Nem nézett rám tiszteletlenül, inkább érdeklődve, mégis kellemetlenül éreztem magam tőle. A szabad kezemet a mellkasom elé emeltem, próbáltam saját magamat takargatni és még véletlenül sem néztem lefelé. Mindenhova néztem, csak lefelé nem. Az elmém éppen harcot vívott; hányjak vagy elájuljak, esetleg sírjak? Necces volt, hogy mind a három megtörténik. Közelebb hajolt az arcomhoz, erősebben érezhettem a kellemes illatát.

Fhú, csak próbálj meg az akaratomon kívül újra megcsókolni és rögtön úgy megfejellek, hogy összeesel! – gondoltam dühösen és örültem, hogy kicsit visszatért a harcias énem. Akkor lett volna a legjobb, ha képes lettem volna megszólalni és a számat nem valami szánalmas nyöszörgés hagyta volna el.

– Mi a neved? – kérdezte csábító hangon. Oké. Hogy lehet egy hang csábító? Elment az eszem?

– Sikítani fogok! – sziszegtem halkan.

– Érdekes név – mosolyodott el oldalra biccentve a fejét. Mély levegőt vettem.

– Ha a nevemet szeretnéd tudni, akkor vegyél fel valamit és magyarázd el mi folyik itt! - követeltem. A vigyora még szélesebb lett és megrántotta a vállát.

– Nekem jó így.

– Hát, nekem nem! - kiáltottam és rántottam egyet a kezemen, hátha lankadt a figyelme, de továbbra is tartott. Szinte biztos voltam benne, hogy ezt az őrült alakot szórakoztatta a zavarom.

– Tudod, ez szexuális zaklatás! – hadartam.

– Ebben legnagyobb sajnálatomra még semmi szexuális nincs – mondta és az alsó ajkába harapott, mire a szemem elkerekedett.

Mi a franc? De végül kínzó lassúsággal, egyenként felemelte az ujjait a csuklómról, mire azonnal hátrébb húzódtam. Nekem is szükségem volt ruhára, ezért kikaptam egyet a sok közül – nem is foglalkozva vele, hogy nézett ki – és kivágtattam a helyiségből, kínosan ügyelve rá, hogy véletlenül se érjek a sráchoz, aztán becsaptam magam után az ajtót. Úgy tűnt, az ajtócsapkodás kezdett a hobbimmá válni. Arra gondoltam, hogy valahogy bezárom a fiút.

Fiút? – horkantottam fel – Sokkal inkább egy férfiállat volt, a szó pozitív értelmében. Mintha ötvözték volna Thort, Luciferrel.

Próbáltam eltolni a fésülködőasztalt, de nagyon nehéznek bizonyult. Meg sem mozdult. Mégis hány kilót nyom ez az izé? Feladtam és inkább gyorsan belebújtam a ruhába, még mielőtt a szexuális zaklatóm megunja a várakozást. A tükörbe pillantottam és egy sóhaj hagyta el az ajkamat. A ruha gyönyörű volt. Fekete színű, arany hímzésekkel és egészen a földig ért. A hátamat teljesen szabadon hagyta, az ujjai pedig áttetsző, lenge anyagból készültek. Éppen azon gondolkodtam, hogy vajon honnan tudták a méretemet, amikor lágy cirógatást éreztem meg a karomon. Azonnal arrébb mozdultam és dühösen meredtem rá.

– Nagyon jól áll! – suttogta a férfi.

Összehúzott szemöldökkel pillantottam rá. Hízelgéssel nálam semmire sem fog menni. Fancsali képpel még messzebb araszoltam tőle. Felsőt nem húzott, csupán egy nadrágot, de már ez is haladás volt. Nem törődve a morcos hangulatommal, lazán leheveredett az ágyra, aztán megpaskolta maga mellett a matracot.

– Inkább nem! – mondtam, ahogy keresztbe fontam a kezemet. Olyan távol maradok tőle, amennyire csak lehet! – döntöttem el.

– Ahogy akarod – vont vállat – Szóval, mire vagy kíváncsi? – Azzal hátradőlt és a kezét a tarkója alá helyezte, ezzel is bizonyítva, hogy kicsit sem tartott tőlem.

Idegesen doboltam a combomon.

– Ki vagy te?

– Severin Echinoderm. Az atlantiszi Kristály királyság második hercege.

– Atlantisz? – néztem rá döbbenten.

Az első gondolatom az volt, hogy az arcába nevetek, hiszen mindez lehetetlen. De eszembe jutott, hogy ő egy sellő, szóval az egész történetben még ez volt a legátlagosabb dolog. Összegeztem a dolgokat: egy olyan helyen voltam, amit az emberiség már évezredek óta nem talál, sőt egyesek szerint soha nem is létezett. Ráadásul milyen név ez? Echion... Echi? Ki se lehet mondani. Megjegyezni meg pláne nem. Simán lehetségesnek tartottam, hogy tévképzeteim vannak és a vihar alatt nagyon durván bevágtam a fejem...

– Szóval, Atlantisz hercege – kezdtem gúnyosan, oldalra billentve a fejemet.

– Nem egész Atlantiszé, csak a Kristály királyságé. – helyesbített, de figyelmen kívül hagytam.

– Miért vagyok itt?

– Azon kívül, hogy gyönyörű vagy? – kérdezte, megnyalva az ajkát és bár éreztem az arcomat elöntő forróságot, képes voltam úgy viselkedni, mint akire nincs hatással a vonzereje.

– Ugyan, kérlek! – ráztam meg a fejem – Térj a lényegre!

Ez a pasi aztán tudja tenni a szépet...

– Te vagy az amatrixom.

Pislogtam egyet az ismeretlen szó hallatán. Ötletem sem volt, hogy mégis mit jelenthet.

– A micsodád? - kérdeztem döbbenten.

– Te fogod kihordani a gyermekeimet. – válaszolta könnyedén, mintha csak azt közölte volna, hogy a hajam barna. Hirtelen köpni, nyelni nem tudtam. A szavak bennakadtak. Szerintem már vagy egy perce ácsorogtam lefagyva, némán tátogva.

– Te... Te... – jött meg végre a hangom, de csak dadogásra futotta és remegő kézzel mutogatni kezdtem rá. Előnyére legyen mondva, hogy türelmesen várta, hogy kinyögjem végre, amit szeretnék. – Neked valami komoly baj van a fejeddel!

Önelégült mosoly terült el az arcán. Nyújtózkodva felállt az ágyról, majd megindult felém. Természetesen hátrálni kezdtem, valami menekülőút után kutatva. Kezdtem úgy érezni, nekem már csak ez jutott. Folyton valami kiutat keresni és megpróbálni minél távolabb kerülni a vonzó sellőtől, máskülönben elhagy a maradék józan ítélőképességem is. A derekam nekiütődött a fésülködőasztal szélének. Ezzel a vacakkal csak a gond volt. A zöldszemű démon megállt előttem és közel hajolva hozzám megtámaszkodott az asztal két oldalán, kalitkába zárva engem. Tenyeremet a mellkasának nyomtam és próbáltam eltolni, de meg sem mozdult. A bőre selymes volt és meleg, szíve lágy ritmusát éreztem az ujjaim alatt. Nem kellett volna hozzáérnem, olyan gyorsan rántottam vissza a kezem, mintha megégetett volna.

– Azt mondtad, ha válaszolok, elárulod a neved! – suttogta szinte az ajkamba, amitől egészen megszédültem. Oldalra kaptam a fejem, de így sem volt jobb, mivel forró lehelte a nyakamat csiklandozta. Úgy gondoltam, ha felelek, előbb szabadulok.

– Hollósi Szófia – krákogtam, majd gyorsan megköszörültem a torkom.

Úgy festett az arca, mintha épp a nevemet ízlelgetné, de kihasználtam a lehetőséget és átbújtam a keze alatt, hogy távolabb mehessek tőle. A szívem úgy kalapált, akár egy ketrecbe zárt kismadáré. Csípőjével az asztalnak dőlt és keresztbe fonta karját a mellkasa előtt.

– Jobban tennéd, ha távol maradnál! – utasítottam a tőlem telhető leghatározottabb hangomon.

– Tetszik a neved! – mondta, ügyet sem vetve a fenyegetőzésemre, majd újra felém vette az irányt.

– Ha közelebb jössz, tényleg sikítani fogok! – mondtam, ezúttal ingerültebben, majd toppantottam egy nagyot a földön és kicsit úgy éreztem magam, mint egy hisztis kislány.

Rettegtem, de egyben izgalmat is éreztem és bármennyire is idegesített a dolog, vonzott az előttem álló férfi. Ez vajon már a Stockholm-szindróma? Ilyen hamar?

– Ezt már mondtad. Mi lenne, ha tennék is érte, hogy sikíts? Mondjuk a nevemet? – vigyorodott el féloldalasan. Na, ez kizárt volt, tekintve, hogy ki sem tudtam mondani.

Az arcom megint égni kezdett. Megragadta a kezem és a mellkasához rántott. Félve néztem rá, aztán az ajkam lefelé kezdett görbülni és éreztem, hogy a szememet elöntik a könnyek. Valami átvillant az arcán, már nem tűnt magabiztosnak, sőt szinte ijedtnek látszott. Ujját gyengéden végighúzta az arcomon, amitől összerezzentem.

– Nem akartam rád ijeszteni. – mondta lágyan – Sajnálom!

– Ha nem akarsz rám ijeszteni, ne viselkedj úgy, mint valami perverz seggfej! – morogtam.

– Jogos – sóhajtott.

Kezemet az ajkához emelte és csókot nyomott a tenyerembe, amitől teljesen ledöbbentem. Kellemes borzongás járta át a testemet, amiről próbáltam tudomást sem venni.

– Mi lenne, ha körbevezetnélek? - kérdezte kedvesen, de meg sem várta, hogy feleljek, máris maga után húzott.

Az ajtó, amit korábban nem tudtam kinyitni, magától kitárult. Nem volt időm mindezen elámulni, mert ami kint fogadott, az még sokkal káprázatosabb volt.

3.fejezet

Ezalatt a rövid idő alatt már párszor megfordult a fejemben, hogy csak álmodom. A képzeletem őrült nagy játékot űz velem, de basszus, ha így van, eszméletlen jól csinál valamit. A látvány szinte leírhatatlanul gyönyörű volt. Egy hatalmas terem tárult elém, amit bejárt a fény, de nem az a vakító fajta, hanem a kellemes, melegséget árasztó. A beltér hatalmas és a mennyezet egy üvegkupola volt, de a legfurább az egészben az, hogy mintha felhők köröztek volna idebent. A padló valamiféle áttetsző anyagból készült, amiben még a saját tükörképemet is láthattam. A terem kör alakú volt, minden oldalról folyosók és ajtók húzódtak. Minden tele volt növényekkel, amitől még gyönyörűbb lett. Elsőre a Colosseum ugrott be róla, noha ahhoz hasonlítani olyan volt, mint egy gyerek rajzát a Mona Lisa mellé tenni.

A helyiség közepén részletesen kidolgozott szobor díszelgett, amely egy nőt ábrázolt. Viszonylag közel volt és kellően nagy is, így még a szemüvegem nélkül is jól meg tudtam figyelni. Hosszú ruhában volt, amit úgy ábrázoltak, mintha a szél ráncigálná. Mindkét kezét az ég felé emelte és lehunyta a szemét. A tenyerén egy áttetsző ékkő ült, ami úgy festett, mint egy hegyikristály. Talán valamit rosszul láttam, de mintha a kő lebegett volna.

Ha eddig nem lett volna elég a furcsaságokból, itt volt még egy: a szobrot különböző futó virágok vették körül, olyan fajták, amilyeneket még sohasem láttam. Mondjuk ez nem volt túl nagy dolog, hisz nem voltam egy botanikai lángelme. Abban viszont biztos voltam, hogy a normális virágok körül nem szoktak csillogó, színes kis gömbök lebegni.

A női alakot formáló mestermű mögött boltívek vezettek különböző helyiségekbe. Mellettem egy kis fúvókás szerkezetből buborékok kezdtek szállni, elragadtatottan néztem a szivárványos gömböket. A terem tele volt emberekkel, akik mind a maguk dolgával foglalkoztak így nem vettek rólunk tudomást. Valakinek papírok voltak a kezében, mások katonai öltözethez hasonló ruhában meneteltek. Úgy festettek, mintha egy kosztümös film díszletéből léptek volna ki. Az egyik egyenruhás észrevett minket, mire a csapat megállt és tisztelgett.

– Hercegem! - kiáltották fejet hajtva, mire az említett aprót biccentett és a katonák tovább meneteltek.

Szóval valóban herceg... Elképedve néztem őt, de amikor észrevette, hogy figyelem, elkaptam a tekintetem. Jobb oldalt egy üvegből készült falat vettem észre és hunyorogva meredtem rá. Odakint sellők úszkáltak különböző színes halakkal együtt, sőt mintha delfint is láttam volna, de ebben nem voltam biztos. A víz alatt voltunk. Nem is értettem, miért lepődöm meg mindezen. Ha valaha is szóba jött Atlantisz, akkor vízalattinak képzeltem. Vajon milyen mélyen lehetünk?

Az üvegfal előtt volt egy medence, azelőtt pedig egy pult helyezkedett el. Mögötte egy nő vagy férfi ült. Sajnos, mivel homályosan láttam ezt sem tudtam pontosan meghatározni a távolság miatt.

– Ez a Kristály palota – mondta a herceg büszkén.

Egy ehhez hasonló helyre én is büszke lettem volna a helyében. Legszívesebben mosolyogtam volna, mivel a látvány ezt érte el nálam, de kényszerítettem magam, hogy rezzenéstelen maradjon az arcom.

– Itt fogunk élni! – folytatta, mire horkantáshoz hasonló hangot adtam ki. Ehhez azért még nekem is volt egy két szavam.

– Keresni fognak – jelentettem ki határozottan.

– Valószínűleg, ahogy a többi nőt is – válaszolta rám sem nézve.

– Mások is vannak? - döbbentem meg.

– Minden tizennyolcadik életévét betöltött, nőtlen atlantiszi férfi elhozhatott egy nőt a világotokból.

– De hát miért? – csattantam fel dühösen, mire a közelünkben lévők közül páran levegő után kaptak a teremben.

Gondolom ledöbbentek rajta, hogy tiszteletlenül beszéltem a hercegükkel. Ám rám nem vonatkoztak az ostoba szabályaik! Nem voltam atlantiszi alattvaló.

– Már mondtam, te fogod kihordani a gyermekeimet.

A hangja nyugodt és nemtörődöm volt, amitől még sokkal dühösebb lettem. Legszívesebben jól homlokon csaptam volna.

– Hát képzeld csak, hogy én ezt nem akarom! - szűrtem a fogaim között.

– Rendben – mosolyodott el és végre valahára rám nézett. – Majd teszek róla, hogy akard. Sőt, könyörögni fogsz nekem!

– Álmodozz csak, halfiú! – fintorogtam rá undorodva. Ennek az esélye körülbelül nulla volt. – Te fogsz könyörögni, méghozzá azért, hogy szabadítson meg valaki tőlem – jelentettem ki végül. Elgondolkodva meredt rám, mintha egy megfejtésre váró talány lennék.

– Igazi kis tengerisün vagy – vigyorodott el végül.

Én megrökönyödve gondolkodtam azon, hogy miért hasonlított egy tengerisünhöz? Sóhajtva néztem a távolba és azt latolgattam, ha futni kezdenék, vajon meddig jutnék? Több, mint valószínű, hogy az embertömeg az utamat állta volna.

A herceg egyszer csak a tenyerébe fogta az arcomat és maga felé fordította. Lefagyva figyeltem, hogy mire készülhet már megint.

– Nem látsz jól, igaz? – kérdezte oldalra biccentve a fejét. – Észrevettem, hogy gyakran hunyorogsz.

Ezzel elérte, hogy meglepődjek. Nagyon kellett figyelnie, ha feltűnt neki.

– Hát igen, ha már elraboltál, hozhattad volna a szemüvegemet is – morogtam durcásan és próbáltam elrejteni a zavaromat.

Ráadásul azzal is küszködtem, hogy ne aléljak el túlzottan a csodaszép szemétől. Arca egyre inkább közelíteni kezdett az enyémhez, kénytelen voltam lehunyni a pilláim, mikor megpuszilta az egyik, majd a másik szemhéjamat. Na, jó... Ez fura volt. Elképedve néztem rá, már épp megkérdeztem volna, hogy ezt miért csinálta, amikor elnéztem a válla felett és feltűnt, hogy élesen látok. Mosolyogva engedte el az arcomat. Elfordítottam a fejemet és újra a csarnok került a látóterembe. Mindent tisztán és élesen láttam. Szinte megszédültem a látványtól. Ezúttal nem tudtam gátat szabni a mosolyomnak, sőt nem is akartam. Már nem is emlékeztem rá, milyen, ha nincs szükségem szemüvegre. Magamba szívtam a látványt és reméltem, hogy a csodás varázslat végleges. A medencéből épp kiemelkedett egy idősebb férfi, aki pucér volt. Aprót sikkantva takartam el a szememet. Ettől a képtől azért megkímélhetett volna az új szuperlátásom.

– Nálunk ez természetes. – magyarázta a mellettem álló – Miután visszaváltozunk, meztelenek vagyunk. Nem csak a férfiak, de a nők is.

– És egész nap pucéran mászkálgattok?

Nevetett és éreztem, ahogy lefeszegeti az ujjaimat a szememről. Az előbbi férfin már egy köpeny volt, amely földig ért és úgy festett benne, mint valami mágus.

– Az a nő azért van ott, hogy nála regisztráljanak azok, akik a palotába érkeznek. Nem jöhet be bárki. Illetve átadja a köpenyt is, hogy ne legyünk egész nap meztelenül. Bár a többségnek valószínűleg nem lenne kifogása ellene.

Legszívesebben ezernyi kérdéssel árasztottam volna el, de akkor még a végén azt hitte volna, hogy jóban lehetünk. Pedig az aztán teljességgel kizárt volt, hiszen akaratom ellenére hozott el.

Vajon a szüleim és a testvérem mit gondolhatnak? Biztosan halálra vannak rémülve. Eltűntem a Balatonban, egy vihar közepén... Én a helyükben a legrosszabbra gondolnék. Mondjuk, hogy megfulladtam. Egyáltalán hogyan lehetséges, hogy ez nem történt meg? Mit csinált a szememmel? A kíváncsiságom egyszerűen nem hagyott nyugodni. Kettős érzések kavarogtak bennem.

– Hogyan? – motyogtam kicsit izgatottan.

– Képesek vagyunk erre-arra. Ez velünk született adottság. – felelte titokzatosan.

Ezalatt Halfiú elkezdett az egyik boltív felé terelni. Szinte már csodálattal figyeltem, ahogy az embertömeg utat nyit számára és lehajtott fejjel várják, hogy elhaladjon előttük. Ahogy átmentünk a boltíven, egy hosszú folyosó terült elém, a végén pedig egy újabb nagy csarnok. Két oldalt őrök ácsorogtak, furcsa szigonyszerű fegyverekkel.

– Ide csak a királyi család léphet be és azon kevesek, akiknek engedélyük van rá. – magyarázta nekem. Szavaiból ítélve kiváltságosnak kellett volna éreznem magam, hogy ott lehetek. – Minden harmadik hónapban van audencia is. Ilyenkor is nagy az ellenőrzés, de sokkal többen kapnak belépési engedélyt.

Nem válaszoltam. Elhatároztam, hogy nem kérdezek többet és nem mutatok érdeklődést a dolgok iránt. Az újabb terem felé lépkedve a ruhám anyagát gyűrögettem. Élesen beszívtam a levegőt, amikor kibontakozott előttem az újabb pompázatos csarnok. Itt mindössze két trón kapott helyet, méghozzá a helyiség közepén. Az egyik kicsit díszesebb és nagyobb volt, mint a másik. Úgy néztek ki, mintha két méretes kőtömbből készültek volna, de a kövekből néhol kristályok kandikáltak ki. Mind a kettő egy emelvényen helyezkedett el, amire széles lépcsősor vezetett fel. Előtte kék színű szőnyeg húzódott. Kicsit úgy festett, akár egy pavilon. A sarkainál díszes oszlopok, amiken virágok futottak végig. Az már feltűnt, hogy itt odáig voltak a növényekért, mert mindenhol rengeteget láttam belőlük.