A mű eredeti címe

Glasmannen

Copyright © Anders de la Motte 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency.

„Ett fall på Capri” Copyright © Anders de la Motte & Anette de la Motte 2024

Hungarian translation © Dobosi Beáta

„Ett fall på Capri” Hungarian translation © Tordai Éva

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DOBOSI BEÁTA

ISBN 978 615 104 085 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

2019 TELE

– Mi ez a hang?

Valami vészjóslóan kaparássza a csónak alját, mire Elis csapkodni kezd az evezőkkel.

Már majdnem fél órája csónakáznak Nickkel, többé-kevésbé vaksötétben, és a váratlan hang megijeszti.

– Kilyukadt, vagy mi? – lihegi, amikor sikerült néhány métert hátraeveznie a fekete vízen.

A lehelete páracsóvaként csap ki a száján, aztán elnyeli a hideg éjszakai levegő.

– Nem – feleli Nick a csónak orrából. – Egy ilyen műanyag teknőt nem olyan könnyű elsüllyeszteni.

Megint felemeli a távcsövet, és a sötétet pásztázza.

Elis nem éri be ezzel a válasszal.

– Mondtam, hogy hozzunk mentőmellényt! – dohog. – Tél közepe van, a víz jéghideg. Az életben nem sikerülne kiúszni.

A háta mögé mutat. Messze a sötét parton még mindig látszik a cserkészkunyhó lámpája, amely elől a csónakot elkötötték, a kevés fénypont egyike a tavat körülölelő erdős dombokon.

– Forduljunk meg, és jöjjünk vissza nappal?

Amint kiejti a száján a szavakat, felszakadozik a felhőtakaró. Kibújik a telihold, és folyékony üveggé változtatja a fekete vizet.

– Azt nézd! – kiált fel Nick izgatottan. – Már majdnem ott vagyunk. Tisztán látni az aknatornyot meg a csillagvizsgálót.

A szigetre mutat, amely a csónak orra előtt valamivel emelkedik ki a vízből. A partján köd lebeg, de a halvány holdfényben látni a kupolát közvetlenül a fák csúcsai felett.

Elis megborzong. Biztos a hűvös éjszaka és a párás levegő teszi, de nem venne rá mérget. Már azóta baljós előérzet gyötri, hogy elkötötték a csónakot a cserkészkunyhótól.

Megint a szárazföld felé sandít.

Messze van, túl messze.

Feljebb tolja a sapkáját, és megtörli a homlokát a kabátja ujjával. Mindketten feketébe öltöztek, kesztyűt, bakancsot és felhajtott kommandós álcasapkát viselnek.

Urbexuniformisnak hívják.

Nick leengedi a távcsövet, és a karórájára pillant.

– Mindjárt éjfél. Fordulj balra, és evezz a part mentén, én meg figyelem a köveket! – adja parancsba. – A kikötőnek a déli oldalon kell lennie.

Elis kelletlenül nekifeszül. Az evezővillák nyikorgása elvegyül a víz csobogásával.

Ahogy követik a sziget partvonalát, egyre több részlet bontakozik ki a ködből. A víz szélén kúszófenyők nőnek az éles kövek között, amelyek benyúlnak a tóba, ahonnan a nagyobb sziklák veszedelmes ragadozók fogaiként merednek ki alig néhány méterre a csónak műanyag testétől.

Elis óvatosan evez, le sem veszi a szemét a kövekről, csak nagy néha sandít a cserkészkunyhó lámpájára.

Nick érzi, hogy oldania kell a feszültséget.

– Szerinted az a két ufóbolond, akiktől a térképet kaptuk, marslakópornót néz a kis sorházi lakásában? – szól hátra a válla felett. – Beöltöznek földönkívülinek, és szerepjátékot játszanak?

Elis nem állja meg mosolygás nélkül.

– Biztos – mondja. – Még mindig nem értem, hogy vetted rá őket, hogy segítsenek.

– Á, nem volt nagy ügy! – nevet Nick. – Meggyőztem őket, hogy én is hiszek Gunnar Irving ufós meséjében, a repülő csészealjakban meg az űrlényekben. Aztán odaadtam nekik Martin Hill könyvét, és beleírtam, hogy „the truth is out there”. Majd összepisilték magukat izgalmukban.

Elis elneveti magát, és a hangulat oldódik.

– Ott a kikötő! – mutatja Nick.

A ködből egy repedezett betonstég válik ki. A végén egy horpadt tábla lóg csálén.

– „Omlásveszély! Tilos a belépés!” – olvassa fel Nick. – Ezek szerint jó helyen járunk.

Egy rozsdás létrához eveznek, felveszik a hátizsákjukat, és kiszállnak. Elis a szárazföld felé fordul.

A tó déli partját is nagyrészt erdő borítja, és sötétbe burkolódzik. De egy félszigeten egy nagy, kastélyszerű épület halványan megvilágított homlokzata látszik.

– Szerinted milyen messze van Stjärneholm? – kérdezi.

– Úgy ötszáz-hatszáz méterre – feleli Nick. – Sokkal közelebb, mint a cserkészkunyhó. De ne félj, az Irving család sose néz erre! Teljesen leköti őket, hogy repülő csészealjakat keressenek.

Tesz egy gúnyos kézmozdulatot az éjszakai égbolt felé, majd megfordul, és nekivág.

Elis vár még néhány pillanatot. Megint megborzong, vagy inkább kirázza a hideg. A baljós érzés nem akar elmúlni.

Ahol a stég a szilárd talajra vezet, rozoga viskó áll ajtó nélkül. Nick megtorpan, széthajtogat egy kézzel rajzolt térképet, és próbál tájékozódni a ködben meg a gyér fényben.

– Erre! – mondja, és megtesz újabb tíz métert az erdő szélén. – Itt van a régi bányaút.

A fenyők törzsei között alig látható, gazos keréknyom fut. Elis és Nick csak akkor kapcsolja be a fejlámpákat, amikor már nem lehet észrevenni őket a víz felől.

Az erdőben sűrűbb a köd, a lámpák fénye opálosnak tűnik benne.

A talajt benőtte a moha és a páfrány. Itt-ott kidőlt fák és gödrök tarkítják, ahol beszakadt a talaj. Itt is mindenütt ferde kőfogak állnak ki, ahogy a vízből.

– Kísérteties – dünnyögi maga elé Elis, maga sem tudja, miért.

Rendes körülmények között nem fél a sötétben, de van valami a szigetben és az erdőben, amitől borsódzik a háta.

Nick azonban rá se hederít. Megáll, és egy nagy sziklára világít az út mellett. A kő világos és szemcsés, halványan csillog.

– Riolit – paskolja meg elégedetten Nick. – A Blockönön kívül nem sok helyen található meg ez a kőzet a Skandináv-félszigeten. Ezt nézd!

Egy feliratra mutat a kövön.

– „GUK 2009” – olvassa fel Elis.

– Göingei Ufóklub – vigyorog Nick. – Még a nevük is béna. De azt már legalább tudjuk, hogy igazat mondtak.

Előveszi a svájci bicskáját, és kiválaszt egy éles pengét.

URBEX 2019 – vési a kőbe.

– Na, megörökítettük, hogy idáig legalább már eljutottunk.

Továbbmennek a keréknyomban. Annyira benőtte a növényzet, hogy többször félre kell hajtaniuk a fölé hajló ágakat.

Egyszer csak az út majd egy méter mély árokba vezet.

– Bányaomlás – mondja Nick. – Az egész sziget olyan, mint egy svájci sajt. A tárnák megteltek vízzel, és minden pillanatban beszakadhatnak. Mi meg belefulladunk, mint azok a szerencsétlenek 1965-ben.

Felnevet, de Elis nem találja olyan viccesnek. Kellemetlenül érinti a gondolat, hogy a talpa alatt fekete víz húzódik.

Néhány száz méter után valami nagy tűnik fel a fejlámpájuk fénykörének peremén. Egy magas, barna foltos acélkapu, amelynek a rácsán szürke zuzmó lóg, mint valami óriási pókháló.

Felette rozsdás betűkből álló fémív.

Csillag bánya.

A kaput lezáró hatalmas lánc két oldalán tábla. Az egyik ugyanolyan, mint amilyet a stégen láttak.

Omlásveszély! Tilos a belépés!

A másikon csupán egyetlen szó szerepel:

VESZÉLY!

Nick máris a láncot rángatja.

– Esélytelen – állapítja meg. – Gondolom, átmászni nem akarunk, mert borítékolható egy tetanusz.

Felfelé világít a fejlámpával. A kapu és a kerítés vagy négy méter magas. A tetején ipszilon alakban rozsdás szögesdrót.

– De az ufóhívő barátainknak hála tudunk egy hátsó bejáratot.

Megint megnézi a térképet, majd balra indul a kerítés mentén.

Elis ott marad a kaput bámulva. Látott már figyelmeztető táblákat szép számmal, és rájuk sem hederített. Ebben viszont van valami nyugtalanító.

A rozsda, a betűtípus, a kifakult sárga festék. Vagy csak a tömör figyelmeztetés.

VESZÉLY!

Akaratlanul is nyel egyet.

– Mire vársz, tapsra? – suttogja Nick. – Mozdulj már!

Elis vonakodva elszakítja a tekintetét a táblától, és követi.

Kisvártatva Nick megáll egy nagy bokornál, amelynek az ágai átnyomakodtak a kerítésen. Még egyszer megnézi a térképet, kétrét görnyed, és bemászik a növény alá.

– Itt is van!

Félrehúz néhány ágat, és megmutatja az árkot a kerítés alatt.

Elég sekély, ezért először a hátizsákjaikat kell áttuszkolniuk, csak utána mászhatnak be.

– Azt a rohadt! – fújtat Nick, amikor kikecmeregnek a bokorból a túloldalon, és leseprik a földet meg a száraz leveleket a nadrágjukról. – Csodálom, hogy az a két bolond bejutott ide. Bár az tíz éve volt, lehet, hogy most macerásabb.

Elis nem figyel. Teljesen leköti, hogy körbevilágítson a fejlámpájával. A kalandok ellenére az idegessége nem hagy alább. A kerítésen belül más a növényzet. Itt nem fenyők állnak, hanem nyírfák, amelyek törzse kísértetiesen sápadtan fénylik. Mögöttük a bánya épületei hatalmas, nyomasztó árnyakként sejlenek fel.

– Végre! – kiált fel Nick lelkesen. – Készen állsz az időutazásra 1965-be?

Elis nem válaszol.

A talajt borító tavalyi fű lassan csupasz betonnak és törmeléknek adja át a helyét, ahogy az épületekhez közelednek, mígnem feltárul előttük az udvar a két komor építmény között.

A jobb oldali kétszer akkora, mint a bal. A nyeregtetőt és a falakat rozsdafoltos hullámlemez alkotja. Fent az eresz mentén egy sor tetőablak húzódik.

Nick rájuk világít.

– Látod? Az ablakok épek. És nincsenek falfirkák sem.

Elis tudja, hogy ez jó hír, mert azt jelenti, hogy csak kevesen jártak itt az elmúlt időben, az is lehet, hogy senki. Mégsem képes úgy lelkesedni, mint Nick. Egy jéghideg, sötét tóban fekvő lakatlan sziget közepén állnak, és senki sem tudja, hogy itt vannak. Ráadásul a szigetet vízzel teli tárnák szövik át, amelyek bármikor beszakadhatnak.

A telefonjára pillant. A magányos vonalka nem deríti jobb kedvre.

– Pocsék a térerő, mi? – kérdezi Nick. – Az ufóhívők elmélete szerint a földönkívüliek zavarják a jelet. Könnyes szemmel mesélték. De megkérdeztem a haveromat a mobilszolgáltatónál, és szerinte azért van, mert a tó egy mély kráterben gyűlt fel, és nem ér le ide a jel. Ennyit a kicseszett X-aktákról.

Elindul a gyárépület mellett. Elis elteszi a telefonját, és követi.

A hold megint kikukucskál, és a ködben meg a sötétben egy nagy, komor betontorony tűnik fel az udvar túloldalán.

Van vagy tizenöt méter. Az oldalai nyitottak, be lehet látni a három emeletre.

– Az aknatorony – magyarázza Nick, miközben végigvilágít az építményen. – Itt jöttek fel a csillék a bányából. És ott a tetején…

Odafent a csiga mellett sejteni lehet a sötét kupolát, amelyet már a vízről is láttak.

– Bernhard Irving obszervatóriuma – motyogja Elis.

Végre elfogja az izgalom. A kellemetlen érzéseket mintha elfújták volna.

– Így van – mosolyog Nick. – Itt értek földet a vörös szemű óriás teremtmények.

Recsegnek a lépteik, amikor közelebb mennek, ezért Elis levilágít a földre, és látja, hogy a kövek között fekete üvegszilánkok hevernek.

Nick beáll az aknatorony aljába, és szemügyre veszi.

– Brutális – mondja, miközben felvilágít a hat betonpillérre, amely a tornyot tartja. – Még vagy száz évig állni fog.

Egy mohos kőlapot szemlél.

– Ez alatt van a bányába vezető akna. Ez az alvilág teteje.

– Aha – hümmög Elis.

Teljesen lefoglalja, hogy megtalálja a feljáratot a toronyba. Az első szint nagyjából hét-nyolc méterrel a föld felett helyezkedik el. A bal oldalon acéllépcső vezet fel cikcakkban a tetőre, de a talaj és az első emelet közötti rész hiányzik.

– Levágták – közli. – Ahogy az ufóhívők mondták.

– Kész szerencse, hogy ez sem állíthat meg minket – ütögeti meg Elis hátizsákját Nick. – De mielőtt előkapnánk a kötelet, van egy ötletem. Nézd!

A torony középső szintjére világít a fejlámpájával. Egy híd vezet át onnan a gyárépületbe, egy fa tetőablakhoz.

– Biztos odamentek a csillék, miután felhúzták őket a bányából. Ott volt a kőtörő gép, és talán van egy lépcső, ami felvezet. Sokkal egyszerűbb lenne, mint kötélen felmászni. Mit gondolsz?

Elis csak egyetérteni tud. Vagy tizenöt kilóval nehezebb Nicknél, ezért ha csak teheti, nem mászik.

A gyárépület kapuja zárva. De amikor Elis megrángatja a kilincset, az ajtókeret hangosan megreccsen. Összenéznek.

Nick leveszi a hátizsákját, és egy feszítővasat húz elő. Szabályt szegnek, mindketten tudják. A városfelfedezőknek nem szabad betörniük. Csakhogy ez kivételes helyzet. Ilyen lehetőség csak egyszer adódik az életben.

Az ajtó szinte azonnal megadja magát. Halk csattanással kinyílik, amint Nick a pajszernak feszül.

Bent nagy, sötét gyárcsarnok fogadja őket, kőpor, olaj és galambürülék szagát árasztja.

Középen egy hatalmas kőtörő gép áll, amely kis híján a tetőig ér. Mellette lépcső vezet le egy zárt ajtóhoz. Rendes körülmények között ott kezdenének. A lehető legmélyebbre hatolnának, aztán módszeresen átkutatnák az épületet felfelé.

De ma éjjel nem érvényesek a szokásos szabályok.

Felfelé világítanak. Odafent a fapilléreken áll a híd, amelyet kintről láttak.

– Bingó! – világít Nick egy falépcsőre közvetlenül a kapu mellett.

Egy hirtelen hangra összerezzennek. A lépcső tetején felrebben valami, és csattogó szárnyakkal eltűnik a sötét gyárcsarnokban.

– Galambok – fújja ki a levegőt Elis. – Minden egyes alkalommal a frászt hozzák az emberre.

– Csak rád – vigyorog Nick. – Ma nagyon betoji vagy. A világító szemű űrlényektől félsz ennyire?

– Le vagy szarva! – morogja Elis.

Nick elindul felfelé a nyikorgó lépcsőn.

A tetőablakot könnyű kinyitni. A toronyba vezető híd körülbelül öt méter hosszú, és valójában egy keskeny nyomtávú vasúti pálya, amely meredeken lejt a gyárépület felé. A két sín között fém keresztrudak, amitől a szerkezet egy nagy létrára emlékeztet.

Nick óvatosan az első keresztrúdra teszi a lábát, majd lehajol, megfogja a két sínt, és elkezd felfelé mászni. Elis irigyen figyeli a ruganyos mozgását.

– Gyerekjáték – szól vissza Nick, amikor átért. – Te jössz!

Elis utánozza Nick módszerét. Igyekszik nem lenézni. Nincs tériszonya, de már a puszta gondolat is kellemetlen, hogy egy hatvanéves fémszerkezeten kell másznia, nem akarja még azzal is tetézni, hogy megnézi, mekkorát zuhanhat. Főleg, mivel alatta kövek és üvegszilánkok hevernek. Pont amikor eléri a tornyot, a fém ostorpattanásszerű hangot ad, amelyet visszavernek a falak. Elisnek majd kiugrik a szíve.

Megtörli a homlokát, amely annak ellenére gyöngyözik, hogy a hideg áthatol a sapkáján. A torony második emeletén állnak. A sínek a középen található lyukig folytatódnak, ahogy gondolták. Ahol a teli csilléket felhúzták.

Nick már megkerülte a lyukat, és a külső lépcsőhöz ment. Elis követi. Egészen magasan vannak, úgy tíz méterre a talajtól.

A fejük felett a lépcső a torony tetejéig vezet cikcakkban. Nick fürge mozdulataitól remeg az acélrács. Elis megszaporázza a lépteit, hogy utolérje.

Az egyik hosszabbik oldalon érnek fel, és a torony közepére sétálnak. Tőlük jobbra a régi, rozsdás csiga lóg, balra a sötét kupola magasodik.

– Bernhard obszervatóriuma – mondja Nick már-már ünnepélyesen.

– Érthető, miért ide építette – mutat a fák csúcsaira Elis. – Az egész tavat belátni.

A fekete vizet beborító ködtakaró felett állnak. A tavon túl erdős dombok húzódnak, minden irányban ugyanolyan magasak és meredekek.

– Mintha egy tölcsér közepén állnánk. Nézz fel! Azta!

A felhők között látni a teliholdat és a csillagos eget. Az égitestek mintha tisztábbak és fényesebbek lennének idefent.

– A kráter pereme eltakarja a fényeket – magyarázza Nick. – Még Stjärneholm is alig látszik.

Elis megfordul, és követi a pillantását. A birtokot a túlparton ki lehet venni, de az épület külső megvilágítása meglehetősen szerény ahhoz képest, mekkora. Megint a csillagvizsgálóra pillant.

– Micsoda hely!

– Mondtam, hogy megéri – vágja hátba Nick. – Gyere, nézzük meg, milyen belül!

Az obszervatórium alsó része betonból épült, a kupola rozsdafoltos fém. Előttük egy átlagos ajtó.

Nick bedugja a feszítővasat a résbe a zárhoz a lehető legközelebb. Az ajtó megreccsen, de nem enged. Nick a falnak támasztja a lábát, és még egyszer nekiveselkedik, de ezúttal is eredménytelenül.

– Hadd próbáljam meg én! – ajánlkozik Elis.

Ő is a falnak veti a lábát, és teljes testsúllyal a pajszernak feszül. Az ajtó tompa puffanással kinyílik, amitől Elis hanyatt vágódik.

Mire feltápászkodik, Nick már bement.

– Azt a rohadt! – kiabál ki. – Ezt nézd meg!

A kupola belseje feketére festett fa. A padlón kialakított emelvény arról árulkodik, hogy egykor teleszkóp is állt itt.

De Nick figyelmét másvalami keltette fel. Egy polc fut csaknem a teljes kupolán körbe különösnél különösebb tárgyakkal. Könyvekkel, sárguló magazinokkal, össze nem illő kávésbögrékkel, zavaros tartalmú, sötét üvegtartályokkal.

Még hátborzongatóbb, hogy egy helyütt különböző méretű műanyag fejek sorakoznak rajta. Játék babák és akciófigurák feje, meg egy próbababáé. A szemgödreik üresen ásítanak. Vakon merednek a sötét helyiségbe, amitől Elisnek feláll a hátán a szőr.

– Ezt figyeld!

Nick a plafonra világít.

Elis csak most veszi észre, hogy oda is tárgyakat rögzítettek.

Kékeket, barnákat, kicsiket, nagyokat.

Papírból, műanyagból, üvegből. Újság- és magazincikkeket, kibelezett játékokat, babafejeket.

A borzongás hidegrázásba megy át.

A plafonon mindenütt szemek.

Százszámra.

– Ez meg mi a nyavalya? – kérdezi Nick.

Elis nem válaszol. Egy új érzés kezd alakot ölteni benne. Minden lélegzetvétellel fokozódik, és a plafonról figyelő szempárok csak felerősítik.

– Ezt nézd meg!

Nick egy játék űrlényre világít, amelynek rugós antennái vannak. Megkocogtatja a mutatóujjával, amitől az antennák hintázni kezdenek.

– Ne vigyük el az ufóhívőknek hálánk jeléül?

– Ne nyúlj hozzá! – szól rá Elis.

Nick felnevet.

– Miért?

Erre Elisnek nincs jó válasza. A rossz érzés egyre erősödik.

Nick előveszi a fényképezőgépet a hátizsákjából, és elkezd gyors egymásutánban képeket készíteni.

A vaku éles fénye visszaverődik a kupoláról. Megcsillan az üvegen, a fémen és a műanyagon. A plafonról figyelő szempárokon.

Villanás.

Sötét.

Villanás.

Sötét.

Mintha a szemek a plafonon pislognának.

Mozognának.

Látnák őket.

Elis ereiben meghűl a vér.

Az erősödő érzés egyszeriben meggyőződéssé válik.

Ez nem egy elfeledett hely. Nem elhagyatott rom.

Ez a hely valakié. Aki itt gyűjti össze a neki fontos tárgyakat, és gondosan elrendezi őket. Kialakított magának a kupola alatt egy kis szentélyt, amelynek a jelentőségét ő maga sem érti. Egyvalamire azonban mérget venne.

Itt és most nem városfelfedezők Nickkel.

Hanem betolakodók.

Eszébe jut a tábla a kapun.

VESZÉLY!

Aztán a magas kerítés a tetején ipszilon alakban elhelyezett szögesdróttal.

Látszólag azt a célt szolgálja, hogy kívül tartsa az illetékteleneket. De talán azt is, hogy bent tartson valamit.

– Húzzunk innen! – motyogja.

– Előbb végigfotózom.

Nick tovább kattintgat. Olyan lelkes, hogy nekimegy a polcnak, amitől az egyik sötét üvegtartály leesik, és hangos csörömpöléssel összetörik.

Az erős alkoholszagot árasztó folyadék beteríti a padlót. Benne apró fehér golyóknak tűnő valamik.

Elis hátrahőköl.

A földön különböző nagyságú szemek gurulnak szét.

De nem játék babák szemei. Olyan lényektől származnak, akik egykor éltek.

Mindketten megállnak néhány pillanatra, a fejlámpájukat a padlóra szegezve.

– Úristen… – szólal meg Nick. – Szerinted állatszemek?

A hangjából kiveszett az izgatottság, és valami egészen más költözött belé. Kétség. Félelem.

– El kell tűnnünk – mondja Elis. – Most azonnal.

Nick ezúttal hallgat rá.

Odakint az éjszakai égbolt teljesen beborult, a holdfény egyre jobban elhalványul. A lépcső felé kocognak.

Félúton ismerős hangot hallanak a sötétből.

A gyárcsarnokban szárnycsattogás visszhangzik.

– A galambok – mondja Nick. – Valaki felriasztotta őket.

A torony széléhez sietnek. Onnan belátnak a nyitott tetőablakon.

A gyárból vörös fény szűrődik ki. Gyorsan halad feléjük, eltűnik a látóterükből, majd megnyikordul a falépcső.

– Jön valaki – suttogja Nick.

Lekapcsolják a fejlámpákat, és a lépcső felé rohannak.

– A kötél… – szólal meg Elis. – Az utolsó szakaszon ereszkedünk kell.

Választ sem várva elkezd lefelé robogni. Közben nagy nehezen leveszi a hátáról a hátizsákot, hogy előszedje a kötelet meg a csáklyát.

A holdfény teljesen eltűnik, a lépcső sötétbe burkolódzik. Elis kis híján elvéti a legalsó fokot. Az utolsó pillanatban megkapaszkodik a korlátban, ezért nem zuhan le.

Elkapja a mögötte rohanó Nicket, és csendre inti.

A lélegzetvételeiken keresztül tisztán hallják a csattanó fém hangját. Az ostorpattanás-szerű hangot visszaverik az épületek. Valaki átjön a hídon. Sokkal nagyobb és súlyosabb, mint ők.

– Csipkedd magad! – suttogja Nick.

Beakasztják a csáklyát a korlátba, majd ledobják a hátizsákokat. Elis két kézzel ragadja meg a kötelet, és háttal csúszik lefelé az utolsó lépcsőfokról bele a sötétbe. A feje felett a lépcső rácsán át látja Nick lábát.

– Gyere, Nick! – suttogja, de a barátja meg sem moccan. – Rajta!

Lejjebb csúszik egy kicsit. Érzi, hogy megmozdul a kötél. A remegés egyre erősebb lesz. Súlyos léptek dobognak a lépcsőn.

– Nick! – kiáltja, de a barátja mintha sóbálvánnyá vált volna.

A lépcső felé fordulva áll, miközben a léptek egyre közelednek.

Elis még lejjebb csúszik.

– Nick!

Elnémul, amikor a rácson át megpillantja egy lassan közeledő óriás körvonalait. A feje körül vörös fény dereng.

Elisnek kis híján megáll a szíve. Egy roppant, fekete lény vörösen világító szemmel, pont mint az ufós sztoriban. Levegő után kap.

A léptek folytatódnak.

Puff.

Puff.

Puff.

A kiáltás olyan felkészületlenül éri, hogy hajszál híján bevizel. A szíve megint szaporábban kezd verni.

Nick kiáltott rémületében.

És még mindig kiált, pedig már alig maradt levegője.

Aztán hirtelen elhallgat, és szörnyű ropogás hallatszik.

Elis látja, ahogy Nick lába felemelkedik a lépcsőfokról. A lábujjhegye centikkel felette lóg, mintha a lény a magasba emelte volna.

A rácson át meleg folyadék csepeg Elis arcába, amitől pislognia kell.

Vér.

Nick vére.

Amikor kinyitja a szemét, látja, hogy Nick teste tőle alig néhány centiméterrel zuhan lefelé. Másodpercekkel később tompa puffanás hallatszik.

Elis megint felnéz.

A lény rábámul a rácson át. Az arca sötétben van, a szeme helyén két hatalmas vörös golyó.

Elist megbénítja a félelem.

A teremtmény megragadja a csáklyát, és látszólag minden erőlködés nélkül felemeli. Néhány pillanatig a levegőben tartja Elist, és rászegezi vörös szemét.

Aztán elengedi.

Hagyja lezuhanni.

Elis keményen a földbe csapódik, mellkassal egy kőre. Kiszalad belőle a szusz, hallani véli a bordája reccsenését. De legalább nem törött üvegre esett.

Nick néhány méterre hever tőle. Elis odakúszik, és felkapcsolja a fejlámpát. Már azelőtt tudja, hogy a barátja meghalt, hogy megérintené az ernyedt testét.

Nick arca falfehér, a szeme kidülled, a nyelve félig leharapva lóg ki a görcsösen összezárt állkapcsából, és az állára csorog belőle a vér.

Elisnek felfordul a gyomra, de most nincs ideje hányni.

Ha életben akar maradni.

Már hallja a lépteket fentről. A lény a híd felé baktat, hogy visszamásszon a gyárba. Hogy megkeresse őt, és bevégezze a munkáját.

Elis feltápászkodik, és igyekszik parancsolni a lábának. Fáj a bokája, de a legnagyobb meglepetésére elbírja.

A mellkasa rosszabb. Minden lélegzetvételbe belesajdul a tüdeje. A szíve vadul ver. Adrenalinnal tölti meg a testét, hogy a fájdalom ellenére is talpon maradjon.

A fejlámpa fénye a sötétet ostorozza, ahogy a kerítés felé iramodik. Hallja a dörrenést, amikor a lény feltépi a gyárcsarnok ajtaját. Aztán a lépteit a kavicsban.

Nem fordul hátra. Csak inaszakadtából fut a bokor irányába. Beleveti magát, és négykézláb mászik az árok felé. Hegyes tüskék megkarcolják az arcát, megszúrják a térdét és a könyökét.

A fény az árokra vetül. Elis lehasal, és elkezd átkúszni a kerítés alatt.

A háta mögül ágak ropogását hallja, meg mély morgást, mintha egy állat torkából szakadna fel. Olyan gyorsan kúszik, ahogy csak tud.

Az árok túl szűk a lénynek, meg fog menekülni.

Már majdnem átér, amikor a nadrágja beleakad a kerítés drótjába.

A hátára gördül, megmarkolja a nadrágot, és vadul rángatja a lábát. Az éles drót áthatol az anyagon, és beleáll a bőrébe.

A morgás közeledik, és megjelenik a vörösen világító szemű óriási árny a kerítés túloldalán.

Elisnek megbokrosodik a szíve. Még egyszer, utoljára megrántja a lábát. A drót kitép belőle egy darab bőrt és húst, mielőtt elengedi, de ő alig érzi. Átjutott, a teremtmény viszont a túloldalon rekedt.

Hasra fordul, és megpróbál felkecmeregni.

Megveti az egyik lábát.

Már éppen futásnak eredne, amikor valami elkapja a bokáját.

Olyan erővel rántja hátra, hogy lerepül a fejéről a lámpa, és a földre esik.

Kétségbeesetten kaparja a puha talajt, hogy kapaszkodót találjon, és rugdos a szabad lábával.

Úgy üvölt, hogy belesajdul a tüdeje.

Hasztalan.

A lény visszahúzza a kerítés alatt.

El a lámpa fényétől.

Be a sötétbe.

Az Üvegember

Vonakodva ébred. Igyekszik a lehető legtovább a mélyben maradni.

A mély éjfekete sötétségben, ahol otthon érzi magát.

De az ellenállása szokás szerint hasztalan.

Már sejtette egy ideje, hogy fel fog ébredni. Észlelte az apró jeleket. A halk beszédet, a különböző készülékek hangjait. Aztán a súlytalanságból felhívták a felszínre.

Visszakényszerítették a testébe.

Gyűlöli ezt az érzést. Jobban, mint bármi mást.

Tudja, mit jelent.

Kellemetlenséget, szenvedést, fájdalmat.

Lassan kinyitja a szemét. A helyiség hűvös és sötét, csak az ágya körül álló gépek apró diódái adnak némi fényt.

A szeme mégis alig tud megbirkózni vele.

Ez az ára annak, hogy jár-kel a világok között.

Legalábbis a Szolgák ezt suttogják, amikor azt hiszik, nem hallja.

Mindjárt itt lesznek. A készülékeik már biztos elárulták nekik, hogy visszatért.

Hogy újra kezdetét veszi számukra a munka.

Neki meg a szenvedés.

Megint becsukja a szemét, és megborzong. A szervezete gyenge, a hidegség a testében még sokáig megmarad. De amikor felenged, amikor visszatér az ereje, megkeresi Őt. Őt, aki körül a gondolatai forognak.

Szokásához híven távolról figyeli az árnyak közül.

Egyszer el kell mondania Neki, mit látott odalent a mélyben.

Mesélnie kell a halálról és az enyészetről, a rovarokról, a férgekről és a névtelen, kúszó, mászó, csúszó, vak teremtményekről.

Arról, hogy milyen érzés átmenni abba az örök, jéghideg sötétségbe, ahonnan senki sem tér vissza.

Senki. Csak ő.

HÉTFŐ

Asker

– Szia, Leo! Itt az apád.

Leonore Asker felügyelő erősen a fülére szorítja a telefonját. A heg a karján borzasztóan viszket, hallja a szívverését. A kis alagsori irodája, a hangyás kollégái az elveszett lelkek osztályán, a nyomozását ellopó Jonas Hellman, Martin Hill, Smilla Holst, Julia, a Lélekvesztő és az ő rettenetes hegye mind-mind egyetlen zörejjé olvadnak össze a tudata peremén.

Az agya csak a vonal másik végén beszélő rekedt, mély hangot fogja fel. Tizenöt éve nem hallotta, mégis meghűl tőle az ereiben a vér.

– Nos, Leo – folytatja az apja –, úgy hallom, rátermett rendőr vált belőled. A hatalom hűséges lakája. Vérbeli kis közhivatalnok. Az anyád biztos legalább olyan csalódott, mint én.

Asker összeszorítja az állkapcsát.

– Mi-mit akarsz? – böki ki.

Idegesíti, hogy megakadt közben. Idegesíti a hangja. Úgy beszél, mint egy ijedt kamasz.

Az apja természetesen észreveszi. Élvezi a bizonytalanságát. A félelmét.

– Még kérdezed, azok után, amiket érted tettem? – csodálkozik. – És amiket te tettél értem. Becsukattál a bolondok közé, és teletömettél gyógyszerekkel, mint valami nyomorék, nyáladzó őrültet. Még meg sem köszöntem az élményt.

A hangja eloszlatja a ködöt Asker fejében. Ezt a beszélgetést az apja irányítja. Cukkolja, azt hiszi, tudja, ki ő.

Kihúzza magát, mélyet lélegzik, becsukja a szemét, és lassan, az orrán át fújja ki a levegőt. A szívverése lelassul, és a kamasz Leo visszahúzódik a tudattalanjába.

– Mit akarsz, Per? – kérdezi a felnőtt hangján.

Rövid csend áll be.

– Gyilkossággal fognak gyanúsítani – közli az apja. – Találtak egy hullát a Birtok közelében. Egy-két nap, és beállít a rendőrség, hogy letartóztasson.

Asker megretten. A beszélgetés, amely finoman szólva már eddig is valószerűtlen volt, most teljesen elrugaszkodott a valóságtól.

– Már miért?

A hangja meglepően higgadt.

– Mert valaki le akar csukatni – feleli az apja. – Az állam meg csak arra vár, hogy legyen oka örökre rács mögé dugni.

Megint szünetet tart, de ezúttal Asker nem töri meg.

Per Asker, az apja, akivel tizenöt éve nem áll szóba, azóta, hogy megpróbálta mindkettőjüket a levegőbe repíteni, hirtelen azzal hívja fel, hogy gyilkossággal fogják gyanúsítani. Miért?

– Nyilván megérted – folytatja –, volt időm átgondolni a dolgokat. Mérlegeltem a választási lehetőségeimet.

A hangja megint maró gúny, és ebben a pillanatban Asker már tudja a választ a saját kérdésére.

– Arra jutottam, hogy te vagy a legjobb választás, Leo. Csak te tudod felgöngyölíteni ezt az ügyet.

Asker lehunyja a szemét, és újból elvégzi a légzőgyakorlatot.

– És miért tenném? – kérdezi a tőle telhető legnagyobb nyugalommal.

– Szerinted az apád iránti szeretet nem elégséges ok?

Asker a szája szélébe harap, és vár.

– Nem kertelek, Leo – mondja az apja kimérten. – Amennyiben nem vagy hajlandó segíteni, nem fogom hagyni magam. Ha valaki, te tudod, mire vagyok képes, és mennyire felkészültem az évek alatt. Keservesen megbánja, aki beteszi a lábát a Birtokra, hogy erőszakkal letartóztasson.

Hatásszünetet tart, hogy Askernek legyen ideje megemészteni a szavait.

– Lehet, hogy az apádra teszel magasról – folytatja –, de azzal együtt tudsz élni, hogy egy kollégád vére tapad a kezedhez? A tudattal, hogy megakadályozhattad volna? Mi maradna a rendőri karrieredből, ha ez megtörténne, hm?

Újabb szünet. Asker fejében megfordul a gondolat, hogy az apja esetleg letette. De még mindig érzi a jelenlétét a telefonvonalon keresztül.

– Ne gondolkodj sokat, drága kislányom, mert a végén még túl késő lesz! – mondja Per kongó hangon.

Aztán recsegni kezd, majd megszakad a vonal.

Hill

A taxi lefékez egy üvegépület előtt a Lund keleti részén létrejött hipermodern városközpontban, és Martin Hill nagy nehezen kikászálódik. Megáll a járdán, és a kórházban kapott mankóra támaszkodik.

Persze néhány napig még bent kellett volna maradnia, hogy az orvosok meggyőzzék saját magukat és őt, hogy a lőtt seb a combján úgy gyógyul, ahogyan kell. Hogy nem léptek fel komplikációk.

De már így is túl sok időt töltött az életéből kórházakban. Utálja a szagokat, a hangokat és talán a saját halandósága gondolatát is.

Legalábbis Sofie szerint.

Sofie hazament a férjéhez Brüsszelbe. Lehet, a férfi gyanítani kezdte, hogy a svédországi utazásai során nem csak dolgozik. Megsejtette, hogy van valakije.

Régebben Hillnek nem lett volna ellenére az események ilyetén alakulása. Kedveli Sofie-t, gond nélkül el tudta képzelni vele a jövőjét.

De ez még azelőtt volt, hogy újra felbukkant volna Leo Asker az életében.

Hogy kimenekítette volna a Lélekvesztő hegyének gyomrából. Hogy elárulta volna neki a titkát, amikor ő élet és halál között lebegett. Az apja megpróbált végezni mindkettőjükkel, de Leo túljárt az eszén.

A kórházban töltött hetekben sokat gondolt Leo történetére. Sokat gondolt Leóra.

Talán túl sokat is.

És most ez a felettébb váratlan meghívás alkalmat ad neki, hogy kiverje a fejéből ezeket a gondolatokat.

Nyújtózkodik egyet. A levegő párás, de ez a skånei őszökre és telekre oly jellemző ritkás köd cseppet sem zavarja.

Alfacent Industries, Vállalati Központ, áll a nagy, kivilágított táblán a bejárat mellett. Hill felnéz az épületre. Tényleg elég szokatlan. Több emelet fekete, matt üveg, amelynek minden síkja és pereme az ég felé tör. Az alapja lényegesen szélesebb, mint a teteje, ami a futurisztikus szerkezettel együtt egy űrhajóhoz teszi hasonlatossá. Nem is meglepő, ha az ember ismeri a cég vagy a tulajdonosok, az Irving család történetét. És Hillnél jobban senki sem ismeri.

Az egyik oldalon van egy rámpa, de Hill a lépcsőt választja. Rossz ötlet, jön rá, amikor belehasít a fájdalom a combjába.

Megáll és grimaszol.

Kinyílik a bejárat, és egy férfi jön ki. A negyvenes évei végén járhat, feketébe van öltözve, a méretre szabott zakó és a fehér póló kiemeli a széles vállát és az izmos felsőtestét. A haja és a szakálla őszül, a pillantása határozott.

– Üdvözlöm, professzor úr! – szólal meg. – Hadd segítsek!

Azzal az erőlködés minden jele nélkül felvezeti a lépcsőn, be az előcsarnokba.

– Samuel vagyok – folytatja. – Az Alfacent biztonsági főnöke. Ott van szemben a recepció.

Hill hálásan bólint, majd kíváncsian szétnéz. Az előcsarnok ugyanolyan lenyűgöző, mint az épület külseje. Világos kövezet, fehér falak, legalább tízméteres belmagasság.

Középen egy férfi nagyjából kétszeres méretarányú szobra áll. Az egyik kezével beárnyékolja a szemét, a másikkal az égre mutat. Vagyis inkább a plafonra, amelyen úgy ragyognak a lámpák, akár a csillagok. Hill közelebb biceg.

A szobor koromfekete, és bár alig vehetők ki az arcvonásai, mintha vágyakozóan pillantana a mesterséges csillagok felé.

Hill még csupán képen látta, és csak közelről veszi észre, hogy nem kőből vagy kerámiából készült, hanem fekete üvegből.

– Gunnar Irving fiatalkorában. – Samuel nesztelenül odalopakodott mellé. – Az Alfacent alapítója.

– Ühüm – hümmög Hill.

A folytatásra vár, egy arckifejezésre vagy egy kézmozdulatra, amely azt mondja, hogy a férfi hangjából kicsengő áhítatot nem kell komolyan venni. De Samuel csak egy biccentéssel jelzi, hogy menjen tovább.

Hill a mankóra támaszkodva a recepcióhoz sántikál. A pult mögött ülő nő ugyanúgy feketét visel, mint Samuel, és inkább tűnik modellnek, mint recepciósnak.

– Üdvözlöm, professzor úr! – mondja már-már túl szívélyes mosollyal. – Nova Irving késik pár percet, amiért elnézését kérjük. Addig foglaljon helyet! Azonnal szólok, amint fogadni tudja. Megkínálhatom valamivel? Eszpresszóval, kapucsínóval vagy ásványvízzel?

– Nem, köszönöm.

Nagyon régimódinak tűnik, vagy inkább amerikaiasnak, hogy a titulusával szólítják meg, és urazzák.

Hill a csupa króm, csupa bőr ülőgarnitúrához biceg, leül egy fotelba, és előveszi a telefonját.

De nyomogatás helyett a hatalmas szoborra szegezi a tekintetét. Ahogy az üveg csillog a fényben, az arckifejezése folyton változik. Egyszer elragadtatott, máskor sóvárgó, megint máskor céltudatos.

De van benne valami más is. Valami nyugtalanító.

Lefényképezi a telefonjával, de éppen ekkor üzenetet kap Leótól.

Beszélhetnénk?, kérdezi Leo. Hill a recepciósra pillant. A nő kijött a pult mögül, és felé tart azzal a túl szívélyes mosolyával.

Most nem jó, válaszolja Hill akarata ellenére.

Akkor majd máskor. Történt valami, amit el szeretnék mesélni.

– Elnézést a várakozásért, professzor úr – mondja a nő, amikor odaér. – Nova Irving most már fogadja.

Bekíséri az üvegajtókon a lifthez, odatart egy belépőkártyát a leolvasóhoz, megnyomja a legfelső emelet gombját, majd búcsúzóul még egyszer Hillre mosolyog.

A lift finoman emelkedik, de olyan gyorsan, hogy Hillnek bedugul a füle.

Az egész helyzet képtelen, ugyanakkor izgalmas.

Alig két órája hívta fel egy nő, aki Nova Irving asszisztenseként mutatkozott be. Egyenesen megkérdezte, ráérne-e bejönni egy találkozóra, lehetőleg még ma. Többet nem akart elárulni. És mivel Hill már évek óta próbálja felvenni a kapcsolatot az Alfacenttel vagy az Irving családdal, kapva kapott az alkalmon.

A lift megáll, az ajtók szinte hangtalanul kinyílnak.

Egy vele egykorú nő vár rá. Ő is feketében van, de az előcsarnokban dolgozóktól eltérően nem pólót, hanem inget visel a blézere alatt. A nyakában ezüstlánc.

– Üdvözlöm, professzor úr! Nova Irving vagyok, az Alfacent Industries ügyvezetője. Köszönöm, hogy ilyen hamar be tudott fáradni.

A hangja meglepően mély, a kézfogása határozott. Vörösesszőke haját lófarokban viseli. A bőre lesült, a rúzsa élénkpiros, a szeme olyan tiszta kék, hogy már-már valószerűtlennek hat.

– Szólítson Martinnak! – kéri Hill. – Be kell vallanom, nagyon kíváncsivá tett. Az asszisztense meglehetősen titokzatos volt a telefonban.

A nő egy üvegfalú tárgyalóterembe vezeti.

– Azonnal megmagyarázok mindent. Üljünk le itt!

Hill a mankójára támaszkodva követi.

A tárgyalóasztal ovális, mindkét oldalán öt szék áll. Az ablakokból rálátni Észak-Lundre.

A helyiség rövidebb fala mentén az ajtó mellett mellszobor áll, szintén fekete üvegből. Ez részletgazdagabb, mint az előcsarnokban elhelyezett társa, egy szögletes pofacsontú, magas homlokú és állhatatos pillantású idősebb férfit ábrázol, akire Hill azonnal ráismer.

– Gunnar Irving, az apám. – Nova ugyanolyan hangon beszél, mint Samuel az előcsarnokban. Tisztelettel, már-már hódolattal.

Int Hillnek, hogy foglaljon helyet, majd leül vele szembe, és kitesz egy táblagépet az asztalra.

Hill súlyosan belerogyik a székbe, és az asztalnak támasztja a mankót.

Arra vár, hogy a nő elárulja, miért kellett idejönnie. De az egy kérdéssel indít.

– Néhány éve felvette a kapcsolatot velünk, nem igaz? Az Alfacenttel és a családunkkal.

– De igaz – bólint Hill. – Azért, mert írtam egy fejezetet a Titkos helyek és történetük című könyvembe Stjärneholmról és Gunnar Irvingről. De sajnos senki sem vállalta a beszélgetést, és vitt ki a Blockönre.

– Akkoriban a testvérem, Maud volt az ügyvezető. Ő más cégpolitikát képviselt. Mondjuk úgy, hogy sokkal tartózkodóbb volt. Az én tevékenységem átláthatóbb.

Nova mosolya egyszerre vonzó és ragályos.

– Mennyit tud az Alfacentről, Martin?

Hill megköszörüli a torkát.

– Tudom, hogy orvostechnikával foglalkoznak. Sebészeti eszközökkel, sebészrobotokkal meg hasonlókkal. A DNS-elemzésben is élen járnak.

– Így van – feleli Nova. – De beültethető eszközöket is gyártunk. Pészmékereket, implantátumokat, mesterséges szívbillentyűket.

Kissé felvonja az egyik szemöldökét, mintha arra várna, hogy Hill mondjon valamit. De ő össze van zavarodva. Ez a nő tud a mesterséges szívbillentyűjéről? És mi köze ennek a mostani látogatásához?

– Eric Holst említette a nevét – folytatja Nova. – Eric az igazgatósági elnökünk. Mesélte, hogy maga az élete kockáztatásával mentette meg az unokáját, Smillát egy emberrabló karmaiból. És aztán nem tálalt ki a médiának, nem hencegett. Ericet nem könnyű lenyűgözni, ezért kíváncsi lettem, és kicsit utánanéztem magának.

Választ sem várva bekapcsolja a tabletet.

– „Martin Hill – olvassa. – Harmincegy éves, gyerekkorát különböző városokban töltötte Svédországban, ma a Lundi Egyetem professzora, ahol Az enyészet architektúrája címmel tart előadásokat. A hallgatói szeretik, ezenkívül egy könyv szerzője, amely a városfelfedezés iránt érdeklődők, azaz az elhagyatott építmények és helyek rajongóinak bibliája.”

Megint felvonja a szemöldökét. Hill továbbra sem tudja, mit mondjon. A helyzet különös, de izgalmas. A titkolózás, a futurisztikus irodaépület, a túl udvarias munkatársak. És persze Nova Irving maga. Szép, okos, van kisugárzása. Az a fajta ember, aki pillanatok alatt meghódítja a teret. Az ellentét a nemrég elhagyott kórházi ágyhoz vagy a Lélekvesztő hegyéhez képest aligha lehetne nagyobb.

– És van egy titán szívbillentyűje – folytatja Nova. – Ráadásul a miénk, ami azt jelenti, hogy úgymond az Alfacent család tagja.

– Aha – böki ki jobb híján Hill.

Persze megkérdezhetné, hogyan sikerült kiderítenie egy orvosi titkot, de túlságosan leköti, hogy kiokoskodja, hová fognak kilyukadni.

– Mit tud még a cégünkről, Martin?

Van valami Nova pillantásában és a folyton a szája sarkában bujkáló halvány mosolyban, ami arról árulkodik, hogy próbára teszi Hillt. Nem teríti ki a kártyáit addig, amíg ő ki nem állja a próbát.

– Az apai nagyapja, Bernhard Irving alapította – feleli Hill. – Akkor All-Konservernek hívták, és az élelmiszeriparban tevékenykedett. Bernhard szépen megtollasodott a háború alatt és után, de az ötvenes évek végén megingott a cég.

Megköszörüli a torkát, és nem tesz említést róla, mi volt a megingás oka.

– A hatvanas években a maga apja, Gunnar vette át a vállalatot. A nevét Alfacentre változtatta, áttért az orvostechnikára, és bemutatott néhány úttörő találmányt, amelyek rekordidő alatt talpra állították a céget.

Itt megáll, merő udvariasságból. De Nova nem éri be ennyivel.

– És?

Felcsillan a szeme, mintha most értek volna a kritikus ponthoz.

Hill megválogatja a szavait. De ha Novának sikerült kiderítenie, hogy mesterséges szívbillentyűje van, akkor bizonyára azt is pontosan tudja, mit írt a könyvében a családjáról.

– Gunnar, a maga apja… – folytatja Hill az üveg mellszobor felé biccentve – azt állította, hogy a találmányok ötleteit egy földönkívülitől vette, akivel fiatal korában, Bernhard blocköni csillagvizsgálójában találkozott. Az űrlény az Alfa Centauriról jött, ez az oka annak is, hogy az apja jóváhagyásával átkeresztelte a céget Alfacentre. Ez a történet aztán a stjärneholmi családi birtokról szóló városi legendák egész sorának táptalaja lett. Az egyik szerint Bernhard egy föld alatti sírkamrában nyugszik a birtokon, a másik szerint meg a bányajáratok hálózata a Miresjön alatt egészen a Blockönig nyúlik.

Nova Irving hosszú másodpercekig méregeti egyetlen szó nélkül.

Aztán az eddig sejtelmes mosoly minden előzetes figyelmeztetés nélkül beragyogja az egész arcát. A fogai egyenesek és fehérek, éles kontrasztot alkotnak a vérvörös rúzsával.

– Remekül összefoglalta, Martin! – Félretolja a tabletet. – Főleg a legendákat. Egy sor sületlenséget összehordtak a cégről meg a családomról az évek alatt. És tulajdonképpen ezért kérettem ide.

Hill kihúzza magát.

– Az Alfacent nemsokára a százéves évfordulóját ünnepli, az apám pedig betölti a nyolcvanat – folytatja Nova. – Az igazgatósággal úgy gondoltuk, hogy kiadhatnánk egy könyvet erre az alkalomra a… – szünetet tart, úgy tűnik, hogy a szavakat keresi – a fordulatos történetükről. Kiseperhetnénk a városi legendákat, és kidomboríthatnánk az emberiség javát szolgáló tetteinket. És ki lenne alkalmasabb a feladatra, mint egy sikerkönyv szerzője az Alfacent mesterséges szívbillentyűjével a mellkasában? Aki már így is sokat tud a vállalatról és a családról, hiteles és titoktartó.

Még melegebben mosolyog.

– Erre szeretnénk felkérni, Martin.

– Jól van…

Hill agya egy pillanatra kikapcsol.

– Természetesen fizetünk honoráriumot – folytatja Nova. – És teljes hozzáférést biztosítunk a stjärneholmi céges és a családi archívumhoz. A rendelkezésére bocsátunk egy lakást is a birtokon, hogy nyugodtan írhasson.

– Várjunk! Várjunk! – Hill végre megint képes gondolkodni. – Kezdjük azzal, hogy van egy állásom!

Nova szemlátomást jót mulat.

– Ha jól tudom, betegszabadságon van. A következő tanév kezdetéig. Már beszéltünk a dékánnal, és nem bánja, ha ezt az időt az írásnak szenteli.

– Aha… – Hill figyelmen kívül hagyja a tényt, hogy a nő már felvette a kapcsolatot a főnökével, és rátér a következő kifogásra: – De mint látja, okkal vagyok betegszabadságon. Csak korlátozottan tudok mozogni, és rendszeresen kell járnom kontrollra.

Megemeli a mankót, hogy alátámassza az érvelését.

– Stjärneholm korszerű rendelővel van felszerelve – feleli Nova. – Biztosítjuk az orvosi felügyeletet és a rehabilitációt a legmodernebb módszerekkel.

– Ööö…

Hill a nyakát masszírozza.

Az ajánlat csábító. Ráadásul van még egy tényező, amelyről Nova Irving mit sem tud. És amely elképesztően megnehezíti, hogy meghallgassa a felettes énje kifogásait.

A nő előrehajol. A nyaklánca az asztalt súrolja. Hill csak most veszi észre, hogy egy béka lóg rajta. Egy pillanatra belát a dekoltázsába, de gyorsan elkapja a tekintetét.

– És természetesen találkozhat az apámmal is személyesen – mondja Nova halkabban. – Felkeresheti a régi obszervatóriumot a Blockönön, amiről mindig is álmodott. Hatvan éve nem járt ott senki. Minden érintetlen. Maga a paradicsom egy városfelfedezőnek. Kamaszkorában lakott a környéken egy darabig, nem igaz?

Megint felcsillan a világoskék szeme.

Hill nagy levegőt vesz, miközben a felettes énje újabb tiltakozására vár. De az értelme beismeri a vereséget.

Egy másik hang szólal meg a fejében, és halkan, csábítóan azt súgja:

…felkeresheted a régi obszervatóriumot a Blockönön.

Amiről mindig is álmodtál.

Tizenhét évvel korábban

Tizennégy éves. A családja néhány hónapja költözött megint, ezúttal a Småland és Skåne tartomány határán elterülő erdőségekbe. Senkit sem ismer itt, de szokás szerint mindent elkövet, hogy beilleszkedjen. Próbál közösségi ember lenni. Barátokat keres, és úgy tesz, mintha nem hallaná, amikor Néger Martinnak csúfolják.

Vannak jobb és rosszabb napok.

Nemsokára talál valakit, aki olyan szellemes és okos, mint ő. Legalábbis az anyja szerint. És mivel nem akarja elkeseríteni, nem mond ellent.

Felfigyelt egy lányra, akinek az övé mellett van a szekrénye. Magas és széles vállú, és a többiek szemlátomást tartanak tőle.

Van valami Leo Askerben, ami vonzza, azon gondolkodik, hogy megpróbál közeledni hozzá.

De ma máson jár az esze.

A parton áll. Előtte a csaknem tökéletesen kör alakú Miresjön, a távolban a Blockön csipkézett partvonala.

Sokáig buszozott, és kétszer is átszállt, mire eljutott ide. Aztán fáradságosan elgyalogolt a cserkészkunyhóig, amely Stjärneholmot leszámítva a tópart egyetlen olyan pontján található, ahol elég sík a terep ahhoz, hogy le lehessen menni a vízhez.

Az egyik urbexes fórumon olvasott erről a helyről, és Bernhard Irving meg az ufóhívő fia, Gunnar felkeltette az érdeklődését. Amióta először hallott a család történetéről, hosszú órákat töltött a könyvtárban, hogy mindent elolvasson, amit csak Stjärneholmról, a Blockönről, a Csillag bányáról meg az obszervatóriumról találni lehet.

A fórumon sokan megtették ugyanezt az utat. Lejöttek a partra a cserkészkunyhóhoz, csak hogy megállapítsák, nem jutnak közelebb. A tavon nincsenek csónakok, a Blockön pedig csaknem egy kilométerre van a parttól. Ráadásul a víz mintegy harminc méter mély, és a nyár közepén is jéghideg, ezért nehéz átúszni.

De még ha sikerülne is, a sziget partja telis-tele van éles sziklákkal meg kövekkel, ezért nem gázolhatna ki a partra anélkül, hogy összevissza ne vagdosná a lábát.

Nagyon jól tudja, hogy nem juthat el a szigetre.

De már azért megérte idejönni, hogy a parton állhasson, és láthassa a távcsövében Bernhard csillagvizsgálójának kupoláját közvetlenül a fák csúcsai felett. Azt a helyet, ahol Gunnar Irving állítása szerint egyszer leszállt egy ufó.

Aztán egy világító vörös szemű, fekete lény lépett ki belőle, hogy szóba elegyedjen vele.

Több mint két órát áll a parton. Csak annyi szünetet tart, hogy megegye az uzsonnáját, és megpihentesse a távcsövet tartó kezét. Egyetlen másodpercet sem akar elszalasztani, pedig nem lát mást, mint a szélben ringatózó lombokat és nagy ritkán egy-egy madarat.

Kezd alkonyodni. A sötét lopva ereszkedik le a tóra, az égen felragyognak a csillagok.

Még egy utolsó pillantás, aztán indulnia kell, ha nem akarja lekésni a buszt.

Felemeli a távcsövet, és ráközelít az obszervatórium sötét tömbjére.

Lassan végigpásztázza a szigetet, majd a vizet Stjärneholmig. A fórumon azt írták, hogy titkos alagút köti össze a szigetet a szárazfölddel, de még senki sem talált rá. Lehet, hogy egy egész alagútrendszer meg egy sírkamra vár felfedezésre. A gondolatra még két óra megfigyelés után is hevesebben kezd verni a szíve.

A távolban huhog egy macskabagoly. A kísérteties hang egy darabig a tó felett visszhangzik, majd csend lesz. Megint a sziget felé fordítja a távcsövet, és szemügyre veszi az obszervatóriumot. Búcsúzóul nézi néhány percig.

Amikor már éppen indulni akar, megpillant valamit.

A látványtól kirázza a hideg, és annyi ideig áll ott dermedten, hogy végül lekési a buszt.

Az elkövetkezendő években egyre inkább hajlik rá, hogy csak a képzelete tréfálta meg azon az estén. Azt látta, amit látni akart.

Lehet, hogy így is történt. Ez a leglogikusabb magyarázat. De igazából sosem tudja teljesen kiverni a fejéből, amit mindössze néhány másodpercig látott az égen magasan a blocköni csillagvizsgáló felett.

A felragyogó, majd eltűnő erős fehér fénysugarat.