BALOGH SZILÁRD

HAJNALIG

III.

Könyv Guru

Budapest, 2024

HAJNALIG III.

XXVII. fejezet: Vallomás

XXVIII. fejezet: Megvilágosodás

XXIX. fejezet: Nyolc nappal később

XXX. fejezet: Nyolc hónappal később

XXVII. FEJEZET

VALLOMÁS

Hatalmas ünnepség zajlott az uruguayi kis rendőrállomáson. Noha szigorúan tiltja a szabályzat, a szolgálatban lévő tisztek pezsgővel koccintottak annak örömére, hogy az Interpol két házsártos, minden lében kanál nyomozója végre hazautazott Magyarországra. Oly nagy megkönnyebbülés volt ez szegény kisvárosi rendőrök számára, hogy úgy gondolták, simán megengedhetnek maguknak egy ilyen aprócska törvényszegést. Annál is inkább, hogy az ünnepi ital fogyasztásának ötlete egyenesen a főnöküktől, Benedek Zsolt századostól származott, ő maga „lőtte ki” a dugót. Széles mosollyal és óriási boldogsággal arcán töltött mindenki poharába, miután az épület dísztermében összegyűltek. Nem számított a beosztás, ma este mindnyájan egyenjogúak voltak. Esett a munkamorál, félrecsúsztak a nyakkendők, miegymás… Még azért sem zavartatták magukat, hogy már éjfél körül járt az idő. Laza, kellemes társalgás, halkan még minőségi színvonalú dalokat is engedtek számítógépről. Végre egy szó sem esett szabálysértésekről, kihágásokról, különféle dokumentumok kiadásáról meg hasonló csip-csup ügyekről, amilyenekkel egy vidéki rendőrállomáson általában foglalkozni szoktak. Vagy ami még ennél is fontosabb, senki sem emlegette az uruguayi rejtélyt, Darvas Loránd nyomozót és a falu utcáin somfordáló pedofileket sem. Személyes jellegű beszélgetések folytak, rendőrök és rendőrnők egymással flörtöltek. Talán Holló tizedes volt az egyetlen, aki picikét feszültnek érezte magát, tudniillik nem igazán bírta az alkoholt, emellett felettébb becsületes is, túlságosan komolyan veszi a munkáját. Éppen ezért idegessé vált, hogy az egész munkaközösség ilyen mértékben felszabadult. Egyedül csak ő gondolt bele, hogy mi lesz, ha esetleg a feljebbvalók tudomást szereznek erről a kis partiról. Mindezen tényezők hatására szédülni kezdett szegény fiatalember, így csendben kiosont az emeleti helyiségből, és lesietett a lépcsőn a földszintre, ahol normális körülmények között a munkaidejüket töltik. Most az egész nem volt más, mint csendes, kihalt irodaszobák meg íróasztalok összessége. Idelentről alig-alig hallatszott csak a fenti zenebona meg az önfeledt kacagás. Holló közrendőr sétálgatott, kifújta magát, végül elment az illemhelyre. Meg is mosakodott kissé, majd a kávéautomatából – igen, ilyen „csoda” még a helyi zsaruknál is akad – ócska, egészségtelen löttyöt rendelt magának. Fintorogva hajtotta fenékig a pici műanyag pohár tartalmát, majd újult erővel indult vissza a lépcsőhöz, nem akart puhánynak tűnni kollégái ellőtt. És akkor a diszpécser íróasztalán megcsörrent a telefon…

– Őszintén hiszem, hogy sokra viszi majd ebben a hivatásban – bókolt a százados egy fiatal rendőrlánynak. – Mióta is van szolgálatban?

– Nyolc hónapja.

– Hát csak fel a fejjel! – emelte poharát a százados, aztán koccintottak.

– Ne haragudjon, uram… – szólt az újonc, miután felhajtották a pezsgőt. – Tudja, normális körülmények között biztosan nem mernék ilyet kérdezni öntől, de most a jókedv meg talán az ital hatására is…

– Csak bátran, ki vele! – mondta Zsolt kellemes hangon.

– Szóval – nevetgélt a fiatal egyenruhás hölgy – van igazság abban a falunapi históriában?

– Hogyan? – kérdezett vissza a százados.

– Hát, tudja… az ön afférja a gyógyszerésznővel a szalmabála mögött.

Benedek úr igencsak elkomolyodott egy pillanatra, de végül is úgy döntött, tréfára veszi a dolgot, s vidáman felkacagott. Erre a kisasszony is szemmel láthatóan megkönnyebbült, mivelhogy megbánta kérdését, amint az elhagyta a száját.

– Tudja, hogy van az ilyesmi. Tesszük a dolgunkat, végezzük kötelezettségeinket – magyarázta a rendőrfőnök –, és mindeközben megragadjuk a felkínálkozó alkalmakat – újra összenevettek, a férfi ismételten pezsgőt töltött poharaikba.

– Százados úr, százados úr! Nagy baj van! – rontott be Holló az ajtón.

– Mi van, mi történt? – kiáltott fel Zsolt, majd hátraszólt a többieknek. – Kapcsoljátok ki a zenét!

– Van egy hullánk, uram!

– Hogy micsoda?!

– Találtak egy holttestet.

– Csak azt ne mondja, hogy Darvasé – fehéredett el Benedek.

– Nem hinném, uram.

– Holló, mondja el, hogy mi történt pontosan!

– Egy ember egy szomszédos faluból kocsikázott hazafelé Uruguayba. Észrevett egy kamiont az út szélén. Belecsúszott az árokba, azt mondja.

– Kamion az árokban? Mi a bánat?! – hitetlenkedett Zsolt a pezsgőspoharával hadonászva. Az összes többi rendőr is elképedt.

– A lényeg, hogy megállt, kiszállt az autójából, és lesétált az árokba – folytatta Holló. – A teherautó ripityára tört, és mellette a földön fekszik egy férfi. Holtan!

Kínos, feszült csend, a rendőrfőnök szólalt meg először.

– Közlekedési baleset lenne?

– Nem tudni, uram! Állítólag teljesen elborítja a vér, meg mintha úgy látta volna, hogy valami csúnya seb van a gyomra közepén…

– Indulunk azonnal! – jelentette ki Benedek százados tekintélyt parancsoló hangon. – A bulinak vége, emberek! Mindenki a helyére, most rögtön! Hat emberre lesz szükségem a terepen, az három járőrkocsi, plusz az enyém! A többiek íróasztalhoz, a diszpécser értesítse a városi kollégákat, ugyanis később nagy bajban leszünk, ha ebből kihagyjuk őket. Küldjenek ők is járőrt meg mentőket, és okvetlenül jöjjön velük egy halottkém is! Mindenki a helyére, mozgás! – a főnök szavait mindnyájan halálkomolyan vették, letették pezsgőspoharaikat, egy szempillantás alatt kiürült az emeleti tágas helyiség. Az újonc hölgyike maradt fent legtovább, kissé megijedt, ilyesmiben még nem volt része. Zsolt odasietett hozzá, megérintette karját: – Sarolta! Lenne kedve új tapasztalatokat szerezni?

– Hát, igen… – bólogatott a rendőrlány kissé elbizonytalanodva. – Igen, százados úr! Bármikor!

– Akkor jöjjön velünk a helyszínre! Velem és Hollóval.

– Igenis, százados úr!

– Nagyszerű! Indulás! – parancsolta Zsolt, aztán ők is a földszintre siettek. Minden rendőr magához vette fegyverét, majd szaladtak a kijárat felé, a járművekhez. Sarolta hátulra ült, Holló az anyósülésre, Benedek pedig a volánhoz. Beindította a kocsit, aztán a rotációs fényt és a szirénát is. Hatalmas sebességgel indultak el az épülettől a magisztrális út felé, a másik három kocsi ugyancsak szirénázva szorosan mögöttük száguldott.

Szélcsend van. Nem zörög a még be nem takarított kukoricatábla, sem a szójatarlón éktelenkedő gyomnövény. És nem zizegnek a kopasz ágak, tüskés bokrok a dzsungelszerűvé burjánzott növényrengetegben. Igen, arról az „őserdőről” beszélek, amely teljesen benőtte a szélmalom udvarát. Maga az épület jócskán kimagaslik az ecet- és akácfák mögül, törött, viseltes széllapátjai rendületlenül mutatnak négy irányba. Az egyik a felhős, ámde pillanatnyilag sötét és nyugodt égbolt felé meredezik éppen. Ennyi volna az egész. Legalábbis, amit emberi szem láthat. Na, de ki tudja, mi van a föld alatt?

Úgy bizony! Mélyen az öreg épület és a különféle növények gyökérzete alatt ma este titkos világra bukkantunk. Csupa betonfalas föld alatti kuckó, amelyen belül egy icipici helyiségben három ismerős figurával találkozhatunk. Egyikük Norbi, aki jobb híján a jéghideg betonpadlón üldögél a rideg falnak dőlve. Mást nemigen tehet, mivelhogy jobb karját egy a fal mentén futó csőhöz bilincselték – ennél jobban nem tudták őt korlátozni, nem volt rá mód. Bal keze szabad volt ugyan, de nem sokra ment vele. Arca és ruhája egyaránt csurom vér. Itt volt még – a másik falnál – Tímea is. Egész lényével a betonba rögzített székhez szíjazták, ruhája igencsak össze volt gyűrődve, haja ziláltan omlott vállaira. A rúzs ajkain, valamint a szemfesték immár teljes egészében szétmaszatolódott arcán. Nyaka körül továbbra is ott éktelenkedett az a förtelmes rongydarab. Az alkalmi „börtönszoba” kellős közepén egy primitív, töredezett sarkú, fából és vasból összerakott székecske virított – tudjátok, az az ótvar, ami az iskolákban is van. Na, mármost, eme eléggé kényelmetlen ülőalkalmatosságon foglalt helyet a harmadik szóban forgó személy, Talló Géza bácsi. Durva anyagból készült fekete télikabátot viselt, alatta valami ócska, színtelen pulóvert. Egyszerű munkásnadrág meg elnyűtt vaskos cipő tartozott még ruházatához. Fején rövidre nyírt ősz haja, arcán hasonló borosta, ráncosodó arcbőr, kipárnázott szemek, öreg és megfáradt tekintet. Úgy nézett ki, mint mindig, éppen csak a helyszín nem stimmelt. Szótlanul bámulta a két elnémult fiatalt. Hogy megtörje a kínos csendet, tenyereivel dobolni kezdett saját térdein, de csakhamar megunta ezt is. Sóhajtott egy nagyot, aztán feltápászkodott. Egyébként azt a két idiótát kizavarta a cellából, amint a csőhöz bilincselték Norbit. Most odasétált a szobácska végében díszelgő kis asztalkához – vagy polcszerű fatákolmányhoz –, onnan kezébe vett egy üveget, majd hátrafordult a másik kettőhöz:

– Kruškovacot kértek?

Timi csendben maradt, még csak rá sem nézett az öregemberre, Norbi pedig a rá jellemző, alkalomadtán feltörő cinizmussal válaszolt:

– Most kihagyom.

– Jól van, több marad nekem – vont vállat a bácsi, majd töltött magának egy kupicával, s azonmód fel is hajtotta. Miután lenyelte, öreg, rekedtes hangon krahácsolni kezdett.

– Géza bácsi – szólalt meg óvatosan a falhoz láncolt fiú –, mondja, mikor akarja elkezdeni?

– Micsodát? – így az öreg.

Norbi gúnyosan nevetett, hogy leplezze félelmét. Érzelmei elrejtésében igen nagy gyakorlata volt már. De cinizmusra való hajlama most kapóra jöhet:

– Hát, elmagyarázni, hogy miről van szó. Hol vagyunk, és miért vagyunk itt? Mi a helyzet Esztivel? Vagy hogy miért támadtak ránk a magisztrálison, és egyáltalán ki ez a népség? De, ami a legjobban érdekel – itt felpattant a földről és kiabálni kezdett –, hogy miért vagyok odabilincselve egy kibaszott vízvezetékcsőhöz?!

– Elég legyen, hé! – csitította Géza bácsi. – Lassan, Norbikám! Lassan… Nem lehet ajtóstul rontani a házba! – vigyorgott. – Elmondom nektek szépen sorjában, de ha ordítozol, akkor nem megy.

– Géza bácsi, ez…

– Üljél vissza a helyedre, na! – utasította a bácsi fiatal barátját. A fiú igen zaklatott volt, de végül ismét lehuppant a betontalapzatra. Talló az asztalkánál állva folytatta. – Az első és a legfontosabb dolog, hogy soha többé nem kell Géza bácsinak szólítanod engem.

– Ez meg mit jelent? – nézett furán Norbi.

– Tudod, ez csak álnév. A legutolsó álnevem.

– Ja, merthogy több is volt – provokálta a fiú csúfolódva, hitetlenkedve.

Az idős férfi rákönyökölt az iskolaszék rozoga támlájára, s elkomolyodva, lehunyt szemekkel bólogatott. Aztán mosolyra húzódó szájjal magyarázott tovább:

– Hihetetlen, de a valódi nevemet olyan régóta nem használom már, hogy kimondani is furcsa. Fenyves Lajos.

Tímeának még a lélegzete is elállt eme kijelentés hallatán. A leszíjazott lány elborzadva nézett barátjára, Norbira, akitől ugyanilyen reakciót várt, de a fiú értetlenül bámult vissza rá, aztán meg az öregre:

– Mi van? Most mi van? – aztán ő maga is kapcsolt. Arca ledermedt. – Mármint Fenyves Lajos, Rezső fia? – kérdezte, mire az öreg csak hallgatott. – Szálljon ki! De most komolyan! Engem valóban érdekel, miről van itt szó.

– Norbi! Norbikám… – szólt higgadtan a bácsi. – Az egész életem annyit ér, mint egy nagy rakás szar. Vagy még annyit sem… Már az első pillanattól kezdve. Hiszen annak árán kezdhettem el élni, hogy drága jó édesanyám meghalt… Miattam. Apám meg, az a szadista állat, soha még egy fényképet sem mutatott róla. Azt mondogatta, sokkal könnyebb lesz, ha nem is tudom, hogyan nézett ki. Micsoda egy szemét állat! Rémálom volt az egész gyerekkorom. Elég gyakran kaptam a faterom nadrágszíjából, és nap mint nap a fejemhez vágta, hogy egyetlen egy gyereke van, az is egy félbolond, degenerált, szörnyszülött csökevény. Egy istencsapás! Utálta, hogy a világon vagyok, s nekem ezt egyfolytában hallgatnom kellett – itt egy pillanatra elhallgatott, figyelte a srác és a lány reakcióit. Lévén, hogy semmit sem szóltak vagy csináltak, megköszörülte torkát, s tovább mesélt. – Igen, szóval… aztán múlt az idő, lassan felnőttem. Túléltem valahogy az elemi iskolát a többiek folytonos szemétkedéseivel együtt. Nem tanultam tovább, otthon maradtam. Főztem, takarítottam, míg az apám dolgozni volt a városi rendőrségen. Gondoskodnom kellett a piájáról is, hogy mindennap fel legyen töltve a készlet, mire hazaér. Mindig mindenben szót fogadtam neki. Majd a hetvenes évek elején, olyan húszéves lehettem, kedvet kaptam hozzá, hogy végre kimozduljak a négy fal közül. Amikor először szóba hoztam a dolgot, hát nem épp a megfelelő alkalmat választottam. Apám holtrészeg volt, és egy hatalmas pofonnal válaszolt az ötletemre. Csak hetekkel később mertem ismét megemlíteni a dolgot. Kis gondolkodás után erősen vállon veregetett, és azt mondta:

– Jól van, te nyomorúság! Ha úgy gondolod, férfivá értél, és mindenáron emberek közé akarsz menni, hát legyen! Én nem egyszer figyelmeztettelek, hogy a kinti világ nem való az ilyen szánalmas alakoknak, mint te. Szóval ne engem hibáztass, ha bajba kerülsz, ami nagyon is valószínű. Nem állok többé az utadba. Ha körül akarsz nézni odakint, hát menjél csak!

Azon a hétvégén kaptam tőle némi zsebpénzt, s én izgatottan indultam el otthonról egyedül, életemben először. Akkoriban a Montevideo kocsma volt a falu közepe. Ahol most az Iguana van, csak akkor még az öreg Faragó tartotta, na de mindegy. Élőzenés fellépés volt, emlékszem. Ahogy arra is, milyen furán nézett rám mindenki. De utólag nem hibáztatom őket, akkoriban tényleg mocskosul hülyén néztem ki, főleg, hogy még sohasem voltam emberek között. Egész idő alatt némán ácsorogtam a sanknál, egyetlen korsó sört iszogattam szépen lassan. Mindeközben felfigyeltem valamire, valami csodálatos, gyönyörű, talán nem is e világi jelenségre. Az egyik asztalt nagyjából velem egyidős fiatalok állták körül, lányok és fiúk. Istenem, sohasem felejtem el azt a csodaszép mosolyt, mintha csak álmodtam volna! Hosszú, barna haja volt, karcsú és törékeny teste, és nagyon csinos ruhákat viselt. Az arca pedig… komolyan mondom, mintha angyal szállt volna le közénk. Valami magas, jóképű legény karolta át a derekát és a füléhez hajolva beszélt hozzá, ő meg nagyokat nevetett annak a piperkőc divatlapszökevénynek. De engem ez nem tudott visszatartani. Ahogy megpillantottam csodaszép mosolyát, végem volt! Beleittam még egyszer a korsóba, megtöröltem a számat, s az asztalukhoz sétáltam tele önbizalommal. Ekkor már láttam, hogy nyolcan vannak az asztal körül. Naiv létemre odaálltam e mellé az égi teremtés mellé, megböktem a vállát, mire ő rám nézett. Abban a pillanatban a szívem felugrott a torkomba.

– Igen? Mit akarsz? – kérdezett rám közönyösen, én meg egyenesen elolvadtam a hangjától. Kis tétovázás után ki tudtam nyögni valamit:

– Szia! Lajosnak hívnak, és te nagyon tetszel nekem. Lenne kedved beszélgetni velem? Közben meginnánk egy sört. De ha akarod, táncolhatunk is. A zenére… – ezt mondtam neki, persze végigdadogtam az egészet, így nem csoda, hogy a kis tündérke azonnal elnevette magát, majd kérdőleg nézett udvarlójára, aki megnyugtatta:

– Bízd csak rám, Ágota! Egy perc alatt elintézem!

– Ágotának hívnak? – csillant fel a szemem, de ő elnézett a másik irányba, az a srác pedig elébem állt, és jól meglökött, meg még rám is ordított:

– Ha jót akarsz magadnak, öcskös, most rögtön eltűnsz innen!

Akkor jöttem rá, hogy apámnak igaza volt. A kinti világ nagyon kemény, és én erre nem voltam felkészülve. Az önbizalmam egy szempillantás alatt a béka segge alá csúszott, szárnyaszegetten hátráltam meg, a pasas pedig szorosan Ágotához simult, és nevetve néztek utánam, ahogy eltántorogtam, egyenesen ki az utcára, onnan pedig haza. Csakhogy az a lány látványa nem hagyott nekem nyugtot. Beleszerettem első látásra, s ez ellen semmit sem tehettem. Hamarosan újra ellátogattam a Montevideóba, ismét odasétáltam hozzá, dadogva kértem, adjon nekem egy esélyt, mire a krapekja, az a nyomorult Tibi újfent rám ijesztett, de egy hét múlva megint megpróbáltam, és ez így ment bizony jó ideig. Egyszerűen képtelen voltam elfogadni, hogy az a lányka visszautasít engem. Éjjel-nappal csak őrá tudtam gondolni. Teljesen megbabonázott. Mondják, addig jár a korsó a kútra, amíg ki nem fakad. Nos, végül az a szemét Tibi elkapta a grabancomat, és vadul rángatni kezdett, talán még a lelket is kirázta volna belőlem, ha nem jön oda a fiatalabbik Faragó, aki most az Iguanát tartja.

– Elég legyen! Mi van itt?! – ordított, miközben szétválasztott bennünket.

– Kérlek, csinálj már valamit ezzel a rakás szerencsétlenséggel! – sopánkodott Ágota. – Folyton zaklat, nem tudok szabadulni tőle.

– Hé, haver! – mutogatott Tibi is. – Jobb lesz, ha most azonnal kidobod innen ezt az állatot, mert ha én csinálom, rosszabbul jár! – imigyen fenyegetőzött, Faragó pedig rám nézett, aztán erősen átfogta a karomat, és a kijárat felé rángatott tiltakozásom ellenére.

– Fogd be a pofád, te szemét! Egyfolytában csinálod itt a szarást! – üvöltött, majd szó szerint kidobott az utcára. A földre estem, lehorzsoltam a térdemet és a könyökömet is. Még hozzátette a küszöbön állva: – Mostantól ki vagy tiltva a helyről, meg ne lássalak itt többet! – azzal becsapta az ajtót, ami csakhamar újra kinyílt, és egy felnőtt férfi sétált ki elém az utcára. Az öreg Faragó volt az, a Montevideo tulajdonosa. Azóta már ő is meghalt, szegény… Szóval, odajött hozzám, felsegített a járdáról, én persze reszkettem a félelemtől. Ő viszont szelíd hangon szólalt meg:

– Ennyire tetszik neked a Balláék kislánya?

– Igen. Nagyon… – dadogtam.

– Csak, tudod, van itt egy kis probléma – komolyodott el a kocsmáros. – Te egy jóságos, szófogadó fiú vagy, és ez az Ágota… szóval, az ilyen lányok túlságosan nagy falatok teneked.

– De én, de én…

– Nem, nem, fiam! Felejtsd el őt! Törődj bele, mást nem tehetsz, hidd el nekem!

– De én szeretem Ágotát.

Faragó úr lesütötte a szemeit, szánalmas mosollyal nézett rám:

– Te a százados fia vagy, igaz-e?

– Igen.

Megfogta a vállamat:

– Menjél szépen haza! Apád gondoskodik rólad.

Hazamentem. Soha többé meg sem közelítettem a Montevideo kocsmát, és még az utcára sem tettem ki a lábamat hosszú hónapokig, annyira magam alatt voltam. Kiskoromtól kezdve az apám terrorjában éltem, folyton azzal hitegetve magam, hogy a többi ember más, mint ő. Aztán óriásit csalódtam. Hidegzuhanyként ért az a rövid korszak, amíg szórakozni jártam. Soha többé nem akartam átélni azt a megaláztatást, ahogy Ágota, álmaim nője gúnyosan nevet rajtam, míg az az őrült Tibi rángat, és üvöltözik velem. Azt hittem, elmegyek otthonról, és rögtön mindenki tárt karokkal vár, no meg a szerelmet is egyből meglelem. De mit tudtam én a szerelemről! Gondoltam, megtetszik a falu leggyönyörűbb lánya, és ő azonmód a karjaimba ugrik. Ugyan már! Elég volt! Begubóztam a szobámba, ismét csak a ház körüli teendőket láttam el, míg kortársaim bulizni, csajozni járnak. Közben figyeltem apámat, aki minden este részegen dőlöngélt a nappaliban összegyűrődött rendőregyenruhában. Egy nap, amíg dolgozni volt, változatosságra vágyva kisétáltam a házból, noha már tudtam, milyen veszélyes ez számomra. Sétálni indultam, és a központban megpillantottam Ágotát. Még mindig úgy emlékszem, mintha csak tegnap lett volna. Az első lányok között volt, akik farmernadrágban jártak és farmerdzsekiben. Istenem, milyen gyönyörű volt! Egyedül volt, sietett valahova, de engem ez nem érdekelt, útját álltam. Nagyon meglepődött, ám én nem hagytam szóhoz jutni. Szerelmet vallottam neki. De ő… ő csak nevetett. Nevetett és kacagott, számára ez csak egy jóízű poén volt csupán, noha én akár meghalni is kész lettem volna érte. Egyszerűen továbbsétált, faképnél hagyott. Igen, ez még néhányszor megismétlődött az elkövetkező időszakban. Figyelni kezdtem őt, leskelődtem utána, hogy hány óra körül merre szokott menni, meg ilyenek. Aztán „véletlenül” nekem is éppen arrafelé akadt dolgom. Eleinte folyton kigúnyolt, idővel viszont kezdett felettébb kínos lenni számára a dolog.

– Légy szíves, hagyjál békén, jó? – ezt mondta nekem. – Szállj le rólam, nem érted, hogy semmi esélyed nálam?!

– Ágota, én szeretlek – dadogtam.

– Istenem, mennyire szánalmas vagy!

1975-ben még öröm volt Jugoszláviában élni, azt hittük, örökké fog tartani a béke, és hogy Tito sohasem hal meg. Persze a díszes társaság ilyesmikkel nemigen foglalkozott, addigra már jó ideje figyeltem őket, és megtudtam, hogy kollektíven le akarnak utazni a horvát tengerpartra július elején. Splitbe. Végül az indulásuk pontos dátumát is sikerült megtudnom, negyedikén kora reggel. Mint mindig, apám azon a napon is tovább „döglött”, mint kellett volna, mert esténként a jó ég sem tudja, merre csavargott folyton. Az sem érdekelte, hogy a rendszeres késés akár a rendőri állásába is kerülhet. Kiszöktem otthonról, felpattantam rozoga, már akkor is idejét múlt biciklimre, és elkarikáztam egyikük házához, ahol gyülekeztek. Amikor odaértem, nagyban pakolásztak a kombiba, ők nyolcan. Vihogtak, kacarásztak, zenét bömböltettek a garázsból. Ekkorra már összejöttek egymás között, így valójában négy szerelmespárt alkottak. Ágota és az a szarházi Tibi is! Mindnyájan megvetéssel bámultak rám, amikor észrevettek, ezt jól ismertem még az iskolából sajnos. Kérdeztem, hogy velük mehetek-e, mire pofátlanul kiröhögtek. Ágotának milliomodik alkalommal is feltártam érzéseimet, ő ismét tudtomra adta, hogy álmaimban sem lesz az enyém. Aztán Tibi a falhoz szorított, majd képen törölt, a szemüvegem is eltörött, végül földhöz vágott.

– Lajos! – kiáltotta ekkor az apám, aki időközben felébredt, és utánam jött járőrkocsijával. Sejtette, hogy a bandához jöttem. Magához hívott, én engedelmeskedtem. Betettük a bringámat a csomagtartóba, én pedig a hátsó ülésre ültem. Ekkor apám odasétált a srácokhoz, sosem tudtam meg, miről beszéltek, de nem is érdekelt túlságosan. Ami a lényeg, míg egyedül ücsörögtem az autóban… nos, akkor határoztam el, hogy ennyi volt, nem tűröm ezt tovább! Elegem lett a folytonos megaláztatásból, kirekesztettségből. Végül elindult a kombi, a faterom megvárta, míg lefordulnak a sarkon, aztán visszaballagott, és beült a kormányhoz.

– Szépen mondtam neked, hogy a kinti világ nem való neked – szólt hátra hozzám. – Szerencsétlen nyomorult gyerkőc! – hazavitt engem, s velem együtt bejött a házba, újabb parancsot adott: – Hozd a reggeli piámat! – úgy bizony, enélkül sohasem indult munkába. Leült a konyhaasztalhoz, és várt. Én meg szokás szerint megtöltöttem a poharát, csakhogy ezúttal némi altatót is kevertem bele. Uram Isten! Mennyire reszkettem akkor legbelül. Először lázadtam fel az öregem ellen, ő meg nem is tudott róla. Jólnevelt fiú módjára helybe vittem neki az italát, ő pedig egyből felhajtotta, aztán megtörölte bajszát. – No! – mormogott, miközben felállt a székből. – Indulok dolgozni, te pedig ki ne mozdulj a portáról, mert nagyon rába… – ekkor erősen megszédült, szemei is felakadtak, s bizonyára orra bukott volna, ha el nem kapom. Nem volt kövér a vén róka, viszont nagydarab ember volt, igen nehéz csontozattal, s most egész testével rám nehezedett eszméletét vesztve. Szerencse, hogy a konyhánk egyik sarkában tartottunk egy kiságyat, így nem kellett messzire „táncikálnom” vele. Szépen odafektettem, aludt, mint a bunda. Leráncigáltam róla rendőrkabátját, és magamra öltöttem, sapkáját fejemre tettem. Szarul nézhettem ki, de mindegy. Eltettem a pisztolyát is, meg a híres vadászpuskáját, amit a spájzban tartott. Most jött a neheze! El kellett jutnom a házunktól a kocsiig anélkül, hogy bárki is észrevenne. Hihetetlen, de egyetlen lélek sem volt az utcán. Még a sors is nekem dolgozott. Sohasem vezettem autót korábban, de olvastam róla, időm az mindig volt dögivel. Így hát apám egyenruhájában, fegyvereivel és rendőrautójával megindultam a mocskok után. Kuplungoláskor kissé akadozott a dolog, de azt még ki lehetett bírni. Az volt az egészben a csattanó, hogy negyven éve még nem úgy ment, mint most, hogy mindenki levizsgázik tizenhét évesen. Ők majdnem mindannyian húszon felül voltak már, de nyolcuk közül csak egyiküknek volt engedélye, és tudtam, hogy van valami problémája. Lehet, hogy rövidlátó volt, vagy valami más, nem tudom pontosan. Ami a lényeg, nem volt szabad túl sokáig vezetnie pihenés nélkül, és mert hosszú időn át leskelődtem utánuk, én ezt nagyon jól tudtam. Tudtam, hogy egy nap alatt nem fognak messzire jutni, és néhány órán belül utolérhetem őket. Ja, és mert akkor még egy ország voltunk, senki sem kérte útközben az útlevelemet – ami persze nem is volt –, sem bármilyen más igazolványt! Szabadon kocsikázhattam az országúton, a többi autós sima rendőrjárőrnek vélt. És úgy történt, ahogy sejtettem. Kora délután az út menti erdős részen a fák között megpillantottam azt a bizonyos kombit. Valóban meg kellett állniuk. Persze eléggé távol parkoltak az úttestől, de ez nem volt akadály számomra, sőt inkább előnyt jelentett. Apám rendőrautójával letértem az országútról a mezőre, és behajtottam, amennyire csak lehetett, egészen az erdőcske széléig. Itt leállítottam a motort, magamhoz vettem a csőre töltött pisztolyt és puskát, majd csendben kiszálltam a kocsiból, osonva haladtam a fák között. Amikor a kombihoz értem, már hallottam a hangjukat. Nem ott voltak, ahol parkoltak, hanem még beljebb sétáltak az autójuktól. Továbblopakodtam, míg végre megpillantottam őket. Egy kicsi tisztáson tábortüzet raktak, azt ülték körbe a földön, én pedig egy fa mögül figyeltem, amint dumálnak, nagyokat kacagnak, a piásüveg és a füves cigaretta pedig kézből kézbe vándorolt közöttük. Bevallom, kissé viszolyogni kezdtem elhatározásomtól, de láttam, milyen jól szórakoznak, élik fiatal és gondtalan életüket, és tudtam, hogy ez nem igazság. Nem igazság, hogy nekik ez kijár, énnekem pedig egy életen keresztül álom marad csupán. Elég volt! Előbújtam a fa mögül, egyik kezemben a pisztoly, másikban a puska. Lassan, nyugodtan, szótlanul sétáltam a tábortűzhöz, alig egy méterre álltam tőlük, mire észrevettek. Gyerekek, ezek annyira be voltak már tépve a cucctól, hogy fel sem fogták teljesen, mi a helyzet. Üres tekintettel, bamba vigyorral bámultak rám. Először éreztem úgy, hogy ők a szánalmasak, nem pedig én. Értetlenül, akadozva kezdtek makogni.

– Nézzétek már, itt van a csávó!

– Jól látok én, ez a Lajoska?!

– Látjátok, mi van rajta? Ez megfújta a faterja kabátját, basszátok meg! – ilyeneket mondtak, béna hahotázás kíséretében. Aztán egyre erőteljesebben kezdtek vihogni, ujjal mutogattak rám, gúnyos megjegyzéseket tettek, mondanom sem kell, hogy leginkább Tibi vitte a szót:

– Látjátok, micsoda „csúzlik” vannak nála? Mi van, kisapám? Le fogsz lőni bennünket? – mondta megalázó hangnemben. – Jujj, de nagyon félek! Majd emlékeztess, hogy el ne felejtsek beszarni! – röhögött. Ágota ott ült mellette, kezét fogta. Ő is megvetően nézett rám, de láttam az arcán, hogy el van szállva, akárcsak a többiek. Barátja, Tibi megcirógatta nyakát, majd így szólt: – Mit szólsz hozzá, kicsim? Így egyenruhában és fegyverrel már imponál neked, nem igaz?

– Ugyan, hagyd már abba, normális vagy?! – kacagott Ágota, a pasas meg tovább folytatta a bolondozást.

– Figyelj csak! Én mint a barátod engedélyt adok rá, hogy eltölts egy éjszakát a rendőrcsemetével – vigyorgott, mire újabb nevetési hullám tört ki. Aztán megtörtént a legrosszabb, amire számítottam. Megcsókolták egymást. Ott, a szemem előtt, én meg csak álltam kezemben a lőfegyverekkel, a bő egyenruhában. Amikor ajkaik nagy sokára különváltak, Ágota mondott valamit. Valamit, ami azóta is kísért, minden áldott nap.

– Még egy nyolcvanéves nagypapával is előbb összefeküdnék, mint „ezzel” itt! – jelentette ki huncut mosollyal az arcán. A többiek megtapsolták Ágota őszinte nyilatkozatát, Tibi pedig újfent a képembe röhögött:

– Mit szólsz hozzá, öcsém? Elég nagy a konkurencia, nemde? – hahotázott pökhendi módra, mire én feltartottam a pisztolyt és elsütöttem. A lövedék egyenesen a szívébe repült, ő hanyatt vágódott, azután meg se moccant többet. Barátai kábult tekintettel nézték élettelen társukat, talán még fel sem fogták, hogy meghalt. Újra meghúztam a ravaszt, majd újra és újra… Hat töltény volt a tárban, mindegyik másvalakit talált el. Kit hátba, kit hasba, kit fejbe… De azonmód elterültek. Földre dobtam az üres fegyvert, a puskában két töltény volt, egyiket Bandi, a kombi sofőrjének gyomrába eresztettem. Megroggyant, majd összekuporodva hevert le a tábortűz mellé. Ágota maradt utolsónak, aki időközben futásnak eredt, egyre beljebb az erdőbe, én célba vettem, s elsütöttem a második puskagolyót is. A combján találtam el. Szegény addig is nehézkesen, cikcakkban futott, annyira be volt füvezve. Miután megsebesült, elesett és kúszni kezdett a fák között. A fegyvereknek már nem tudtam hasznát venni. Elhajítottam a puskát is, majd Ágota után futottam. Utolértem, rávetettem magam, és… megfojtottam. Igen – mesélte a rozoga széken üldögélő Géza bácsi, azaz Lajos.

Továbbra is csak hárman voltak a kicsi föld alatti betonszobában. Timi és Norbi szótlanul hallgatták a mesét, és még mindig csendben hevertek a bilincs, illetve a vastag szíjak fogságában. Az öregember rövid hatásszünetet tartott, és mivel sem a fiútól, sem a lánytól nem jött kommentár, tovább folytatta a történetet:

– Ott álltam hát az erdőben, egyes egyedül. Nyolc holttest társaságában. Karjaimba vettem Ágotát, így vittem vissza a tábortűzhöz. Még így, élettelenül is álomszép teremtés volt. Mintha csak mélyen elaludt volna… Gondolkodóba estem, mitévő legyek. Végül – noha igen sok időbe tellett – mindannyiukat bevonszoltam a kombi hátsó ülésére vagy a csomagtérbe. Holmijaikat, a piát, a drogot, a pokrócokat, amelyeken üldögéltek, szintén a kocsiba dobáltam, aztán eltapostam a már csak alig pislákoló tüzet. Fogtam a fegyvereket is, beültem a kombi volánjához, és megindultam vele a réten, az erdőcske mellett. Eleinte magam sem tudtam, merre tartok, mígnem egy földúthoz értem, és azon haladtam tovább. Jó sokáig vezettem, hogy minél messzebbre kerüljek az országúttól. Bizonyos idő elteltével megpillantottam jobboldalt egy dombocskát, hát lekanyarodtam, s újra megbizonyosodtam róla, hogy a sors nekem dolgozik. Kicsi bejáratot pillantottam meg a domb tövében, elhagyatott bányaüreg lehetett. Kiszálltam a kocsiból, majd odafutottam, hogy jobban szemügyre vegyem. Besétáltam az üregbe, rozoga, szinte életveszélyes állapotban volt, agyonrepedezett mennyezettel, amely egy sem vékony, sem vastag fagerendával volt kipöckölve. Támadt egy ötletem, noha félő volt, hogy én magam is odaveszek. De arra gondoltam, most már többszörös gyilkos vagyok, talán jobb is így. Visszafordultam, kimentem, és ismét beszálltam a hullákkal teli járgányba. Biztos, ami biztos, lekötöttem magamat, beindítottam a kocsit, s padlóig nyomtam a gázpedált. Hatalmas zúgással, iszonyatos sebességgel közeledtem a verem bejárata felé, közben céloznom kellett, hogy pontosan betaláljak, ami sikerült is, bár úgy emlékszem, az egyik visszapillantó letörött. De lényeg, hogy bent voltam! Hepehupás volt az alagút, meg lejtett is lefelé, de telibe ütköztem a faoszlopnak, ki is döntöttem egyből, az autó pedig befulladt. Még mindig éltem. Elfordítottam a slusszkulcsot, kikapcsoltam az övet, fogtam apám fegyvereit és kiugrottam a kombiból. Ekkorra már szállt is alá a por a mennyezet repedéseiből, meg egyik vészjósló ropogás a másikat követte. Sem azelőtt, sem azóta nem futottam olyan gyorsan, mint akkor! A por meg csak hullott, a szemembe ment, az orromba, köhögni kezdtem, de kiértem a napfényre. Még megtettem pár métert a térdig érő fűben, majd hasra estem. Óriási, de tompa buffanást hallottam magam mögött, és mindent eltakaró porfelhő zúdult a környékre. Mintha egy meteor csapódott volna be. Percekig hasaltam a fűben, mire fel mertem tápászkodni. Lassan oszlani kezdett a porfelhő, egyre kínmentesebben tudtam levegőt venni. Annyi viszont bizonyos, hogy a kék rendőrkabát, amit viseltem, szürkésbarnára váltott, na meg a rét is igen nagy körzetben. Hátrafordultam az alagút irányába, a kicsi bejárat eltűnt. Komolyan, nem volt ott más, csak temérdek föld, beomlott az egész. El sem akartam hinni! A nyolctagú társaság, a holmijaik meg az autójuk egy szempillantás alatt a föld alá került. Mintha varázslat történt volna, semmi nyomuk nem maradt. Egy régen elfeledett üreg nyelte el őket, és én voltam az egyetlen, aki tudta, hogy itt vannak…

– Micsoda baromság! – csóválta fejét Norbi. – Tudjuk, hogy Rezső is eltűnt aznap. Ha valaki végzett a srácokkal, az csak ő lehetett.

– Hihetetlen és nagyon érdekes dolog is ez – bólintott Géza bácsi. Felállt székéből, sétálni kezdett a szűk szobácska falai között. – Immár negyven éve mindenki az apámat gyanúsítja, hogy megölte az uruguayi fiatalokat. Egytől egyig mindenki meg van győződve róla, hogy az öregem utánuk ment, végzett velük, majd szökésnek eredt. Csakhogy, apám nem azért tűnt el, mert olajra lépett. Apám azért tűnt el ugyanazon a napon, mert vele is végeztem… – most a bácsi ismét elhallgatott egy pillanatra, várta fiatal vendégei reakcióit. Timi és Norbi csendben maradtak, hát az öreg magyarázni kezdte: – Szóval, miután a barlang bejárata beomlott, jobb híján gyalog kellett visszamennem a tábortűz maradványaihoz, ahol ugyebár megöltem őket. Siettem, amennyire csak tudtam, de még így is jócskán délutánra járt már az idő, mire ismét beültem a rendőrautóba, és megindultam vele hazafelé. Szürkület volt, amikorra a bekötőutunkhoz értem. Örültem is neki, kisebb volt a valószínűsége, hogy felismer valaki Uruguay utcáin, amíg a házunk felé kocsikázok. És valóban, simán ment a dolog! Hazaérve leparkoltam a kocsit, aztán a fegyverekkel együtt besurrantam az ajtón. Akár hiszitek, akár nem, az apám még mindig ki volt ütve! Ugyanabban a pózban döglött a konyhai ágyacskán, amilyenben odafektettem. Hihetetlen! Képzelhetitek, mekkora adag altatót raktam a poharába, hogy egész nap meg se mozdult. Ez persze azt jelentette, hogy dolgozni sem volt, aminek ugye következményei lesznek majd. De úgy gondoltam, egyelőre nem idegeskedek rajta, minél tovább horkol, annál jobb! Óvatosan az ágyhoz lopakodtam, szépen lassan belecsúsztattam az öreg szolgálati pisztolyát a tokba, amit most is a derekán viselt, majd fogtam a puskát is, és visszadugtam a spájzba, mintha mi sem történt volna. Megéheztem! Persze, nem is csoda, azok után, ami történt. Leültem hát a konyhaasztalhoz, és vacsorázni kezdtem, alig egy-két méterre a kómásan heverő apámtól. Végül bizonyos idő elteltével mocorogni kezdett, s ekkor viszont én dermedtem meg a félelemtől, noha tudtam jól, hogy nem fog örökké ott feküdni. Fájdalmasan nyögdécselt, forgolódott az ágyon, homlokát ráncolta. Kinyitotta szemeit, hunyorogva felült, szokás szerint bajszát kezdte igazgatni, mindig ez volt neki az első… Nem értette, mi van. Deréktól lefelé egyenruhát viselt, de felsőtestén csak inget. Értetlen pofával nézett körbe, végül megpillantott engem, ahogy az asztalnál falatozom.

– Mi a ménkő…? – mormogott, kezével szemeit dörzsölte, majd az ablakra pillantott. Látta, hogy sötét van odakint. – Hány óra van? – kérdezte béna, szétcsúszott ábrázattal. A haját is elfeküdte. Még sohasem láttam a fateromat ennyire ramaty állapotban. Lábaival a földre lépett, térdeire könyökölt, s kezébe temette arcát. Még mindig az altató hatása alatt volt. Nem volt szinte jártányi ereje sem… Aztán hirtelen felkapta a fejét, elkomolyodva szimatolni kezdett a levegőbe, végül derekára biggyesztett pisztolyán akadt meg a tekintete. Kivette a tokból, forgatni kezdte mindkét kezével, nézegette, megszagolta. Felállt, szédelegve a konyhaablakhoz vánszorgott. – Ezt a pisztolyt valaki elsütötte… – tűnődött. – Mégpedig nem is olyan régen, talán csak néhány órája. És nem én voltam, annyi biztos – most kínos csend következett, nem mertem odanézni, de éreztem, hogy engem figyel. Lapultam, belebújtam a tányéromba. Apám a hátam mögé lépett, szadista hangon szólt hozzám: – Mit csináltál? Mit csináltál, te nyomoronc, te szörnyszülött!?

– Én? Se… semmit – válaszoltam tetőtől talpig reszketve. Apám hangjában egyre több volt az erő, egyre inkább magához tért, s ez számomra semmi jót nem jelentett.

– Most lett elegem belőled – szólt sejtelmes, halk hangon, majd az asztal alá nyúlt, és fél karjával felborította az egészet. A tányér, a poharak csörömpölve törtek ezer darabra, a kés, villa isten tudja, hová repült, egyszerre hatalmas cirkusz keletkezett a konyhában, én meg továbbra is mozdulatlanul ültem a székemen, de már nem sokáig… Apám erősen megragadott hátulról, felráncigált, üvölteni kezdett: – Beszélj! Beszélj, mit csináltál?! Rálőttél valakire?! Halljam! – azzal tiszta erejéből ellökött, és én egyenesen a tűzhelynek vágódtam, majd lerogytam a csempére. Iszonyatos fájdalmaim lettek az ütéstől, az a szemét pedig lábra kényszerített a tarkómnál fogva, arcomat a sporhelt lapjára nyomta, aztán megragadta a csuklómat, és hátracsavarta a karomat, majd egyre jobban szorította. Kegyetlenül fájt, ő viszont mindezek mellett még a fülembe ordibált: – Most rögtön elmondod, hogy mit csináltál! Egyenként fogom eltördösni a csontjaidat, amíg ki nem nyitod a pofádat! – egyre jobban szorította a kezemet, éreztem, hogy hamarosan el fog törni. – Nem értem, mért ver engem a sors. Mindenki más büszke a fiára, nekem meg egy ilyen béna, csökött agyú „ökörrel” kell beérnem, mint amilyen te vagy. Egy utolsó, mocskos, kivert kóbor kutyába is több büszkeség szorult, mint beléd, te! Átkozom a napot, amikor megszülettél! Anyád forog a sírjában, hogy egy ilyen gyerek miatt kellett meghalnia – ilyesmiket üvöltött a fülembe, miközben egyik kezével a tarkómat, másikkal a karomat szorította. Nem bírtam tovább. Ordibált, ütött, rugdosott engem, amióta csak az eszemet tudtam. Folyton a szobámba küldött a négy fal közé, bezárt, mint valami állatot. Ha az iskolából hazaérve panaszkodtam neki, hogy az osztálytársaim szemétkedtek velem, megvonta a vállát, s csak annyit mondott: – A te bajod! Ha normális lennél, bizonyára nem piszkálnának – ahogy ott gyötört aznap este, eldöntöttem, nem tűröm ezt tovább. Különben is, pillanatok kérdése, és eltörik a karom, éreztem. Bal kezemet, amely szabadon volt, ökölbe szorítottam, összeszedtem minden erőmet, hirtelen felegyenesedtem a főzőlapról, s akkora sebességgel fordultam szembe apámmal, hogy kifeszítettem a nyakamat marka szorításából, aztán több mint húszévnyi megaláztatás, verés, szidalmazás tört fel belőlem, és koncentrálódott a bal öklömbe, és mintha az összes pofont, ütést egyszerre adtam volna vissza neki, akkora erővel sújtottam le rá. Egyetlen ütés volt, arcon találtam az öklömmel, ő azonnal eleresztette a csuklómat, és valósággal a másik falnak repült, közben meg pörgött maga körül, s beleverte a fejét a mosogató fölé rögzített konyhai kredencbe, majd hanyatt vágódott, koponyája nagyot puffant a csempén. Csak ezután kezdett el vérezni a szája és az orra. Egyébként én magam is térdre rogytam ütésem erejétől, és csak most kezdtem felfogni, hogy mit is tettem valójában. Összekuporodva bámultam a földön fekvő apámat. Kicsit mozgatta a fejét, még nyöszörgött is, de szemei csukva voltak. Félig-meddig eszméletlen volt, magam sem tudom, minek nevezik az ilyent. De abban biztos voltam, hogy ha magához tér, nekem végem van. Szó szerint… Fogtam hát a pisztolyát, amellyel a többieket is lelőttem, majd térdelve a faterom fejéhez csúsztam. Alig hallhatóan hörgött. Megragadtam a fegyver csövét, magasra emeltem, majd csapkodni kezdtem vele az öregem pofáját. Legalább tízszer vágtam neki oda az üres gyilkolószerkezettel, de azt hiszem, többször is. Amikor végre kiéltem apám iránti gyűlöletemet, abbahagytam, megnyugodtam. Szaporán lélegeztem, kifárasztott az ütlegelés. Ő pedig mozdulatlanul hevert, arcát elöntötte a vér, teljesen torz volt, és semmilyen hang nem jött ki már a torkán…

Egyszóval az örömöm, hogy sikerült nyomtalanul eltüntetnem a srácokat, nem tartott soká. Még nem is érkeztem feldolgozni, ami napközben történt, erre most itt fekszik a konyha közepén a halott apám. Újabb holttest, amit el kell tüntetni. Ideges lettem megint, toporzékolni kezdtem. Először is újfent magamra vettem a rendőrkabátot és -kalapot, majd kiszaladtam az utcára. Sötét volt már, odakint egy lélek sem, a legtöbben otthon vacsorázhattak, egyesek aludtak. Későre járt az idő, amikor hóna alatt megragadva kivonszoltam fatert a járőrkocsihoz. Kinyitottam az ajtót, és kínkeservesen, szinte vért izzadva, de végül sikeresen begyömöszöltem őt, elfektettem élettelen testét a hátsó ülésen, majd rácsaptam az ajtót. Míg az erőlködéstől kifújtam magam a kocsi mellett, eszembe jutott a pisztoly, amelyen érződött a puskapor szaga. Az öregem előtt is így buktam le. Na és a puska! Igaz, visszavittem a spájzba, de bizonyára azon is érezni lehet, hogy elsütötték. De jó, hogy idejében eszembe jutott: a fegyverektől is meg kell szabadulnom! Visszafutottam a házba, s magamhoz vettem mindkettőt, majd eloltottam mindenhol a villanyt, és csendben kiosontam. Megint beültem a rendőrautóba, a fegyvereket hátra tettem az ülés és a halott apám alá, aztán beindítottam a kocsit, s rendőregyenruhában ismét útnak indultam, immár az éjszakában. Rettenetesen féltem, hogy valaki észrevesz, ami végül meg is történt: az az idióta János ott dülöngélt a központban, a mostani fővadász. Már fiatal korában is egy részeg disznó volt. Biztosan meglátott, mert nagyon bámult rám, miközben elsuhantam mellette, de mint kiderült, az apámnak hitt engem, bizonyára a rendőrkalap miatt. A magisztrális úton újból elkocsikáztam a városig, de ezúttal lekanyarodtam a mellékutcákba, egészen a város túlsó pereméig, végül ki a szántóföldekre. Dűlőutakon haladtam, már a benzin is fogytán volt, ami nem is csoda. Valójában kész szerencse, hogy mind ez idáig megúsztam tankolás nélkül, amúgy biztosan lebuktam volna. Hihetetlen, én magam sem tudtam felfogni, de esküszöm, hogy így történt. Elérkeztem a Duna-partra. A Duna-partnak egy növényekkel benőtt, elhagyatott szakaszához. Nem volt itt más, csak fák, gyep, meg dimbes-dombos lejtő, amely közvetlenül a folyóba vezetett. Odafent leállítottam a kocsit, kiszálltam, alaposan körülnéztem. Hűvös éjszaka volt, kicsit fújt a szél. Úgy emlékszem, mintha csak tegnap történt volna. Nem volt ott senki, egy lélek sem. Én, egyedül én voltam ott, lent pedig egyenletesen folyt a Duna. Tudtam, mit kell tennem, ez az egyetlen megoldás. Levetettem az egyenruhát, ráterítettem a hátsó ülésen fekvő apámra, a kalapját pedig a fejére tettem. Ekkor láttam utoljára az öregem arcát. Aztán üresbe tettem a sebességváltót, leengedtem a kéziféket, becsuktam az ajtókat. Hátrasétáltam a csomagtartóhoz, rátámaszkodtam, lábaim megvetettem a fűben, s tolni kezdtem, tolni, amennyire csak bírtam erővel. Végül megindult a kocsi. Nekem csupán a kezdő lökést kellett megadnom, utána a lejtőn már magától is gurult lefelé. Én pedig álltam ott fent tétlenül, néztem, ahogy a rendőrautó tompa buffanások közepette lekarikázik a vízig, majd nagyot csobban a Dunába. Rövid ideig még úszkált a víz tetején, mint valami különleges formájú tutaj vagy csónak, de csakhamar merülni kezdett. Egyre jobban süllyedt, végül már csak a rotációs lámpa látszódott, majd az sem. Feljött még néhány buborék, bizonyára a kocsiba szorult levegő volt az, és ennyi. A rendőrautó, benne az apám holttestével, az egyenruhával meg a két gyilkos fegyverrel mindörökre víz alá került. Nem maradt semmim. Megöltem az apámat, egyetlen rokonomat. Nem volt fegyverem, nem volt járművem sem már. Megfordultam, s hazagyalogoltam. Úgy éreztem, térdig elkoptak a lábaim, miközben oldalvást, jobbra-balra dülöngélve megpillantottam Uruguay utolsó házait a kelő nap fényénél. Merthogy mire gyalog megtettem az utat, amelyet odafelé autóval jártam be, bizony már megvirradt! Hátulról értem be a faluba, a határrészről kacsáztam be az egyik szűk mellékutcán keresztül. Szerencsére ahhoz még túl korán volt, hogy emberek hemzsegjenek odakint, így észrevétlenül hazajutottam, a most már lakatlannak számító szülőházamba. Ugyanúgy ott volt a rumli a konyha közepén. Felállítottam az asztalt, összesöpörtem a törött tányért meg a törött poharakat, feltöröltem apám vérét a csempéről – szerencsére ebből nem volt sok –, ezután vettem csak észre, hogy a ruhám is csupa kosz. Villámgyorsan levetkőztem, megmosakodtam, majd tiszta ruhát vettem fel. És akkor, akkor kezdtem csak felfogni, hogy mi minden történt az elmúlt egy napban. Felfoghatatlan, hogy tudtam én mindezt végigcsinálni, hogyan bírtam ki mind testileg, mind lelkileg. Egyetlen magyarázat van rá: a sors is így akarta. A végzet akarta, hogy felszabadítsam magam, hogy végezzek elnyomóimmal egyszer s mindenkorra. Összerogytam. Kimerültem és elterültem a konyhában. Erőm utolsó foszlányaival elkúsztam az egyik sarokba, ott összehúztam magamat és rettegve vártam, hogy mi fog történni. Akkor kezdtem el félni tetteim következményeitől. Délelőtt jött a postás. A villanyszámlát hozta. Besétált az ajtón, és meglátott engem, amint riadt ábrázattal bámulok a semmibe a sarokban kuporogva. Rögtön felfogta, hogy valami nem stimmel, átfutott a szomszédokhoz, azok pedig hívták a városi rendőrséget. Uruguayban akkor még nem volt rendőrállomás. A zsaruk csakhamar rájöttek, hogy a kollégájuk fia vagyok, aki előző nap – számukra – ismeretlen okok miatt nem jelent meg a munkahelyén. Kérdezgettek, hogy mi van az apámmal, hová tűnt a szolgálati autója, meg ilyesmik. Én meg persze hallgattam, úgyis hülyének voltam titulálva, hát végre hasznot húzhattam belőle. Amikor a rendőrök belátták, hogy hiába faggatnak, mentőt hívtak, és átadtak nekik, onnan pedig az intézetbe kerültem.