FORDÍTOTTA
PAPOLCZY PÉTER

Tina Harnesk

Akik a hóba vetnek

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tina Harnesk: Folk som sår i snö

Copyright © Tina Harnesk, 2022

Published by agreement with Ahlander Agency

© Athenaeum Kiadó, 2023

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978 963 543 410 7

ISSN 2939-5623

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A kiadó köszönetét fejezi ki

a Svéd Művészeti Tanácsnak (Kulturrådet)

a fordítás támogatásáért.

A gyerekeknek,

Ejvindnek és Florának,

Jon-Ánténak, Joarnak, Máhtténak, Eriknek, Signének,

Dag-Biehtarnak, Antarisnak, Edithnek,

Johnnak és Dariának

…és neked, a férfinak, aki megígérte,

hogy kapok egy kutyát, ha írok egy könyvet.

Te jössz!

Bevezető

– Mesélj a rénpásztorról, aki találkozott egy háldi eanuval{1}!

A fiú lelkes, tiszta hangja gyöngyözött a szobában, akár egy marék dércsípte áfonya.

Máriddja a szomszéd szobában feküdt, és hallotta, ahogy Biera a fogai közé szorított kockacukron át szürcsöli a kávét, majd leteszi a csészét az asztalterítőre.

– Hát, sokszor hallottad már, de elmondom még egyszer – válaszolta a fiúnak csüggedtséget színlelve.

Ám a felesége tudta róla, hogy szeret mesélni, ezt a történetet a szüleitől hallotta – nekik meg olyanok mondták el, akik őelőttük taposták az élet útját. Ők így emlékeznek, így hagyja hátra a nyomát egy nép, amely nem vet papírra szavakat, egy olyan földön, amelyet semmi szín alatt nem akar megváltoztatni.

Elsősorban a fiúnak szeretett mesélni, aki a konyhai padon ülve figyelt izgatottan, le-lecsukódó szemmel, és Biera a cukortartót két marokra fogva forgatta kettőjük között az asztalon. Máriddja a békés sötétségben kicsit meghúzkodta az arca alatt a párnát, kipiszkált egy hajfonatot, és elfektette, hogy ne zavarja kényelmében. Lehunyta a szemét.

Ő is szerette a férje történeteit, különösen, ha így, egy gyermek kívánságára mesélte el őket. Ott, a szoba félhomályában látta maga előtt, ahogy Biera tekintete elréved, keresgéli a szavakat, keresgéli a fiatal réntartót – és amikor rátalált, valaki másnak a hangján szólalt meg. A hang a konyhai fatüzelésű kályhából áradó fényben kibotorkált az ablakon túli sötétségbe. A férfi hangja végül már visszhangzott a szoba minden árnyában, alakokat csalogatva elő a félhomályból. Máriddja hallotta, ahogy Biera megidézi a paták csattogását, a nyílt terepen haladó rénszarvasok testét, a bundájukat borzoló és pofájukat csiklandozó szelet. És ott jött a réntartó fiú – kocogva érkezett a közönség elé, szavak nélkül megértetve magát a kutyájával. A lasszója kicsit lengedezett, ahogy szökdécselt a köveken, a kése a combja külső oldalát verte.

– Úgy esett – mondta Biera nyújtva a szavakat, és a hangja úgy kongott, mint a templomharang. A családi emlékeket megidéző tiszta szavak betöltötték a szobát. Nem lehetett tudni, hogy a réntartót szállta-e vajon meg egy megidézett erő, vagy ő, a réntartó rendelkezett ezzel az erővel – és most mindannyiukkal. Mintha még a vén falióra is lélegzet-visszafojtva figyelt volna, ahogy Biera fejből mesélt a megíratlan mesekönyvből.

* * *

Hogy egy fiatal réntartó és a kutyája egész nyáron kint jártak a hegyekben, csak ők és a csorda. A kemény munka után a fiú és a kutya fáradtan feküdtek le a lavvuban{2}. A tűz már majdnem kialudt, de a kövek között még forrón izzott a parázs. Ahogy a fiú csukott szemmel feküdt, fejét a zsákjára hajtva, az álom már majdnem legyűrte. Ekkor kaparászás hallatszott a sátorvásznon. Kinyitotta a szemét, hunyorgott a félhomályban, és látta, hogy valami a vászonhoz nyomódik, ezért felült. Csilingelő nevetést hallott, és halk, incselkedő szavakat – lányok beszélnek így. Fülelt, és három árnyvonal rajzolódott ki odakint. Civódtak egymással, és egy test körvonala nyomta be a sátor falát, ahogy az egyiküket nekilökték.

– Hiszen egész nap távolról figyelted. Akkor most nézd meg rendesen!

A réntartó rájött, hogy háldi lányok vannak odakint, hiszen más emberfia mérföldekre nem volt erre. A számik emlékezetében és meséiben jelen vannak ezek a lények, akik a közvetlen közelükben élnek, de csak néha látják meg őket olyanok, akiknek megvan hozzá a képességük. Sok mese szól róluk, és a fiú mindet ismerte a családjától. A Szellemnép unokatestvérének tartotta a számikat, és volt mód kapcsolatba lépni velük, feltartóztatni őket, és ekkor hozzájuk lehetett érni, maradásra lehetett őket bírni.

A kutya felébredt, és minden porcikáját hegyezte a lányok felé. A torkából morgás tört fel, és csak akkor csendesedett el, amikor a fiú megsimogatta a hátát. A másik kezével megragadta a késtokot az övén, és nesztelenül, mint egy kísértet, kihúzta belőle az agancsmarkolatot és az éles acélpengét. Amikor a nő teste legközelebb a sátorvászonhoz nyomódott, a fiú készen állt – a kés hegyével finoman megbökte a fenekét, mire egy kis vérrózsa borult virágba a sátor falán.

Csend volt odakint, mintha sűrű köd ereszkedett volna a hegyre. A szél nagy levegőt vett, a patak nem zengett tovább, és a parázs lágy pattogása elhallgatott, mintha elfagyott volna.

A vastag anyag szétnyílt, a női alak behajolt a nyíláson, és kecses mozgással helyet foglalt a tűz túloldalán. Felnézett. A háldi szeme sötéten csillogott, mint egy tó, és addig nézte a fiút, amíg annak a lélegzete teljesen bennakadt a testében.

Sokáig figyelte őt így, mintha a lelke legmélyét akarná elérni.

Végül elmosolyodott, és határozott hangon azt mondta:

– Meg akartál fogni. Most majd meglátjuk, meg tudsz-e tartani.

Régies számit beszélt, és erőteljes, higgadt hangon folytatta:

– Hozzád megyek feleségül, és velem együtt az egész csordámat megkapod hozományként. Egészséges fiakat és erős lányokat fogok neked szülni, és boldogok leszünk. De egyvalamit meg kell ígérned nekem!

A réntartó szíve kalapált. Csak bólogatni tudott, miközben eltelt boldogsággal és reménnyel.

– Soha senkinek nem mondhatod el, hogyan lettem a tiéd, és miféle vagyok. Soha nem illethetsz olyan névvel, amely nem a te világodhoz tartozik.

A fiú megköszörülte a torkát, és lelkesen, nagy komolyan megígérte, amit a lány kért. Azután a lány útmutatásának megfelelően kiment oda, ahol a családja szent köve állt, és hunyorgott a fényes nyári éjszakába. Mintha még a szúnyogok se moccantak volna ebben az órában.

Hallotta, ahogy egy nagy réncsorda közeledik. Lasszóval a kezében tekintetével követte a hatalmas fehér bikát, pontosan betartva a lány utasítását. Eldobta. És amikor sikerült magához húznia az erős, büszke hímet, akkor a csorda kettészakadt, és az egyik fele követte a bikát. A rénszarvasok nyakukat nyújtogatva mentek a vezérük után, mintha a fiú felől szívta volna őket valami erő.

Úgy lett, ahogy a lány mondta. Összeházasodtak, de a szertartás alatt mindketten az óramutató járásával ellentétes irányban jártak, és a sámán visszafelé olvasta a Miatyánkot. A nagy hatalmú sámán valószínűleg pontosan tudta, miféle a menyasszony, de azt is tudta, hogy jobb, ha nem említi. Jöttek a gyerekek, egyik a másik után, és a család az asszony tekintélyes csordájának köszönhetően gazdag volt. Jól ment a soruk, rájuk mosolygott a rénszerencse.

* * *

A konyhában egyszeriben csend lett. Biera hosszasan forgatta a kávéscsészéjét, és bambult a zaccba, vagy talán a jövőt olvasta ki belőle.

– És mi lett azután? – kérdezte a fiú.

– Te is tudod. A férj egy este megsimogatta a felesége fekete haját, és a fülébe suttogta: „Drága feleségem, szívem… Én háldim!” A nő kővé dermedt. És lassan, ahogy egy felhő elkúszik a nap előtt az égen, hátat fordított, magához húzta a gyerekeket, és rá sem nézve a férfira csendben távoztak a kunyhó nyílásán. És a férfi rettenettel látta, hogy a családja, akárcsak a réncsorda valamivel távolabb, feloldódik, és eggyé válik a földre hulló reggeli napsugarakkal.

Máriddja megborzongott a takaró alatt, és várta, hogy a varázslat megtörjön, mint mindig, amikor Biera elhallgatott. Kattanva kinyílt egy tubákosdoboz. Biera jó adagot csippentett belőle. A fiú egy darabig csendben ült. Aztán megkérdezte:

– De miért tűnt el? Ha szerette őt, akkor maradhatott volna a gyerekekkel együtt, nem?

Biera mintha alaposan át akarta volna gondolni a válaszát, csak kis szünet után felelt:

– Legbelül azt gondolom, hiányzott neki valami, még akkor is, ha megtalálta a szerelmet a fiú mellett. Szerintem az ember örökké vágyik oda, ahova tartozik. Bármivé válsz, és bárhová is kerülsz, a szívednek gyökere van.

A hangja annyira időtlen volt, annyira átitatta a sors, hogy Biera felesége tudta, egy látnokkal él együtt.

1.
Szabad az út Jábmemáhkká{3} számára

A legsötétebb tél közepén, a farkasordító hidegben az idős hölgy megkapta az ítéletet. Az émelyítő színű műalkotásokkal díszített szobában következetesen kerülte a doktornő tekintetét. Ezeket a rémes tájképeket feltehetően kimondottan arra választották, hogy háttérként szolgáljanak az effajta beszélgetésekhez, gondolta cinikusan Máriddja.

Doktor Skruvlenius várta a hölgy reakcióját, és kissé hunyorgott, miközben halványzölden derengő szemöldöke szánakozást fejezett ki.

A szemöldökének mind a színe, mind az alakja tengeribetegségre utalt: úgy gubbasztottak a szemüveg fölött, mint két másnapos hernyó. Vagy esetleg gyík. Fürge és girhes gyíkocskák, amelyek általinaltak az orvos homlokán, miközben az lassú és begyakorlott részvéttel beszélt hozzá.

Talán a fény teszi? A szobában erős kézfertőtlenítő és liliomszag terjengett. Máriddja felszegte az állát, hogy jobban lásson. A vörös szőr zöld árnyalatot kaphat, ha valaki savas vízben zuhanyozik. Vagy éppen ellenkezőleg? Ja, igen! A sós víz festi zöldre a testszőrzetet. Látta a tévében, vagyis igaz.

A doktornő halkan, megnyugtatóan hümmögött; az idős hölgyet szemmel láthatóan igencsak felzaklatta a szomorú hír, amelyet az imént kapott.

– Értem, hogy nehéz, Maria, és sajnos nincs fájdalommentes módja annak, hogy egy ilyen rendkívül szomorú hírt közöljünk.

A szemöldöke mintha lassított felvételen húzódott volna össze, majd ismét A alakba rendeződött az orvos szeme fölött.

Máriddja felvonta a szemöldökét magasan a homlokára, hogy megpróbálja megállapítani, hüllőnek érzik-e magukat, de sajnos nem. Kár. Az effajta képesség nagy öröm lett volna. Máriddja orrlyuka kitágult az erőlködéstől, miközben ismét megkísérelte utánozni a doktornő fenséges mimikáját. A sebészi pontossággal megformált szőrhurka most képtelenül mélyre ereszkedett az orvos szemhéjára, amíg az próbálta elkapni páciense kóbor tekintetét.

Vajon ezt be lehet gyakorolni? – tűnődött Máriddja, és érdeklődve dőlt előre a kényelmetlen és mély karosszékben. Az orvost kezdi feszélyezni, hogy elmarad a válasz, szűrte le.

– És mi a helyzet odahaza? – kérdezte dr. Skruvlenius, együttérzőn félrebiccentve a fejét. – Van társa vagy más közeli hozzátartozója, aki átsegítheti ezen?

Az orvos módfelett irritálóan artikulálta a kérdéseit, mintha Máriddja gyengeelméjű lenne.

– Természetesen mindent megteszünk, hogy támogassuk önt, és megkönnyítsük ezt az időszakot. Tanácsadói támogatást nyújtunk, és akár pszichiátriai gyógyszereket is felírhatok, ha úgy gondolja, hogy az segít.

A szelíd hang ellenére Máriddja óvatos lett, és egyszeriben ismét maradéktalanul jelen volt a szobában. A doktornő szemöldökének elemzését későbbre kellett halasztani.

– Házas vagyok, és biztos vagyok benne, hogy az öreg majd vigyáz rám. Nincs szükségünk semmire, most, hogy tudom, hányadán állok. – Máriddja felállni készült. – Köszönöm a segítségét.

Dr. Skruvlenius kinyújtott, hűvös kezével kérte, hogy maradjon még. A két gyík közelebb araszolt, és az orrnyereg fölött megszaglászták egymást. Az orvos gyakorlott kis mancsa úgy pihent Máriddja görbe ujjain, mint virágszirmok a szélben kicsavarodott fenyőn.

– Megértem, hogy nehéz felfogni, Maria, de ha úgy érzi, készen áll, szívesen elmondom, milyen lehetőségeket tudunk kínálni. Ha másra nincs is szüksége, esetleg a férjét elláthatjuk tanácsokkal?

Máriddja ijedtében elfelejtett bosszankodni azon, hogy az orvos megint elrontotta a nevét. Lerázta magáról Skruvlenius kezét.

– Na, ő nem az a csevegős típus – felelte. – Szerintem nyugodtan fogadja majd a hírt. Nem hinném, hogy nagy gondot okozna neki.

A gyíkok erre úgy elkezdtek szökdécselni, hogy a doktornő homloka ráncot vetett. Elmerültek az arc barázdáiban, mintha csak a meglepettségüket vagy a rémületüket akarnák leplezni.

Elképesztő, micsoda tehetséggel van megáldva ez a nő! – gondolta Máriddja lenyűgözve, és elvesztette a beszélgetés fonalát.

– Na de nyilván nehéz lesz neki… Tényleg nem tanácsos egy koros embernek egyedül, támogatás nélkül megbirkózni egy ilyen helyzettel! – Skruvlenius kissé monoton hangja kezdett átcsusszanni üdítően magasabb fekvésekbe. – Óriási trauma, ha fennáll a veszélye, hogy ennyi év után elveszíti élete párját! – vetette ellen.

Máriddja beleegyezőn bólogatott fel és le, majd így szólt:

– Ő maga altatta el az összes kutyáját, maga meg puhánynak hiszi! A zömüket bolond módon imádta. Persze, pityergett egy kicsit, amikor azt hitte, hogy senki sem látja, de aztán se perc alatt olyan volt, mint régen.

Az orvos eltátotta a száját.

– Ugye, nem hasonlítja ezt egy háziállat elaltatásához? Úgy értem… – A szeme már akkora volt, mint egy levesestál, és nem kellett sok, hogy kiessen a szerepéből. – Elvégre maga nem kutya, hanem a felesége! Biztos vagyok benne, hogy nem… – Elakadt a szava. Összeszedte magát, és józan hangon folytatta, eltökélve, hogy követi a halálos ítélet kihirdetésének bevett protokollját. – Szóval. Milyen megoldást találtak? Idősek otthonában laknak, vagy esetleg saját lakásban otthoni ápolással?

Máriddja szíve bakugrást mutatott be a mellkasában, a szájíze olyan volt, mint a cipőbe tömött széna, és pattogós választ adott.

– Nem, nem ápol minket senki otthon. Nem szeretjük, ha idegenek rohangásznak nálunk. Jól boldogulunk, marha jól, komolyan. Soha semmiben nem volt szükségünk segítségre. Egyikünk sem zavart vagy beteges – magyarázta az orvosnak, fittyet hányva arra, amit az imént közöltek vele az egészségi állapotáról.

Skruvlenius hosszasan, bosszúsan köszörülte a torkát, és merengőn az állára tette a mutatóujját.

– Ennek ellenére úgy vélem, hogy kapcsolatban kell maradnunk, Maria, hogy szemmel tartsuk az állapotát. Mint mondtam, sok mindent tehetünk magáért, még ha a végkifejlet elkerülhetetlen is – fogalmazott óvatosan, ám világosan.

– Nos, akkor végeztünk, ugye? – kérdezte Máriddja, és esetlenül felállt a cseppet sem ergonomikus ülőalkalmatosságból. A térde kattogott, amikor lehajolt, hogy felvegye a földről a sapkáját, és a fejébe húzza.

– Ha úgy gondolja. Megvannak az elérhetőségei, néhány nap múlva jelentkezünk, amikor már az egész kicsit leülepedett.

Az orvos nyújtotta a kezét. Máriddja erre alaposan kifújta az orrát a zsebkendőbe, amelyet az orvos még a társalgás előtt adott neki, majd a vörös hajú nő markába nyomta. A kis, fénylő szalamandrák az arca felső részén összezavarodtak, de a doktornő eszmélt, elvette a papír zsebkendőt, és elköszönt. Runa Skruvlenius onkológus az apró öregasszony után nézett, aki motyogva csapdosott nyitott kabátszárnyával a márványpadlón, mint egy borzas varjú ellenszélben.

A néninek aligha csak a testével van baja – gondolta az orvos, szalamandrái pedig lomhán szunyókáltak a klimaxos hőhullám melegében.

* * *

Máriddja végigsietett a kórház folyosóin a bejárat felé, amilyen gyorsan csak kurta, görbe lába bírta. Útban a megálló felé, ahol háromnegyedkor megáll a busz, előkotorta pehelykabátja zsebéből ősrégi mobiltelefonját, és a szemetesbe dobta.

Erről egy lélek sem tudhatott. Ez a szar csak Máriddjára és a teremtőjére tartozott.

Senki nem fogadja majd a zöld doktornő hívásait. A csengőhang, amely életmód-tanácsadókon belakmározott szúnyogokra emlékeztetett, egy büdös műanyag kriptában fog visszhangozni cigarettacsikkek és üres csokipapírok között. Az átok telefon aksija előbb fog lemerülni, mint Máriddjáé.

Ez az egy biztos volt.

* * *

Azon az éjszakán Máriddja nyöszörögve felriadt álmából, az arcán nedvesek és érzékenyek voltak a ráncok. Biera feléje fordult fektében, keze ránehezedett a derekára.

– Álmodtál. – Hitvese komoran nézett rá, mint egy katolikus pap, aki épp most hallgatott meg egy különösen aggasztó gyónást. – Szerintem róla.

Máriddja még mindig zihált, akarattal csillapította le a légzését.

Erre nem volt válasza, csak nézett a férfi szemébe, kitárult lélekkel. Megszorította férje idős kezét, és Biera gyengéden viszonozta.

– Nekem is hiányzik. – Biera hangja borongós volt, akár a nappalok.

Csendben feküdtek a sötétben egymással szemben a takaró alatt, és mindkettőjük gondolatai visszhangoztak a kisgyermek méretű űrben a matracon. Máriddja pedig arra gondolt, hogy a tenyeréhez szoríthatná pöttöm, meleg lábfejét. Csakhogy mostanra már persze felnőtt férfi lenne, akinek a lába el sem férne a kezében, és nem is lenne valami kényelmes abban a pózban aludni. Már ha egyáltalán velük aludna az ágyban – nyilván nem. A konyhai padon kellene aludnia, amely talán kicsit rövidebb a kelleténél, de Máriddja párnát tenne a vádlija alá, hogy ne zsibbadjon el, amikor lelóg a lábszára. És vastag zoknit adna rá. Biztosan gondja lenne rá, hogy megfelelő zoknit húzzon, ha már mindenképpen lóbálnia kell a lábát az éjszakai hidegben. Ha valakinek fázik a lába fiatalkorában, akkor öregkorában fájdalmai lesznek, ezt mindenki tudja.

– Minden rendben volt ma a kórházban, azt mondtad, ugye? – Biera úgy beszélt, mint aki már nagyjából visszaaludt.

Máriddja rövidlátón hunyorgott rá, majd ásítást színlelt. Megnyugtatóan megpaskolta a férfi kezét.

– Teljesen rendben, egészséges vagyok, mint a makk. Aggodalomra semmi ok!

Megcsókolta a férfi hüvelykujján a körmöt, és elhúzódott tőle, hogy ne látsszon, amit az arcán rejteget. A férje keze még mindig rajta pihent, amikor hallatszott, hogy visszaalszik, öregemberes röffentéseket hallatva és nehezen szuszogva reszkető ajkai között.

Biera Rijá most úgy aludt, mint egy gyermek, és a bizonyosság egyszerre nyugtatta és rémítette meg a feleségét.

Ahogy megfordult a párnán, és a légzése elmélyült, meg mert volna esküdni, hogy Heaika-Joná pelyhes kis halántékát érzi az ajkán. És az illatát. Máriddja magába szívta, mint egy nőstény állat, amely az alvó kölykét szimatolja. Hagyta, hogy köldöke mögött gyökerező gondolatai levegővé, szén-dioxiddá és fájdalmas csenddé legyenek.

2.
Biera a kését, Máriddja a józan eszét veszti el

A községtől néhány tíz kilométerre laktak egy hegyen, jóval a tengerszint fölött. A Sarvesoajvve nevű hegyi faluban, a kanyargós kis út mentén házikók és tanyák sorakoztak ritkásan elszórva egy girbegurba nyírfaerdőben, évszázados lucfenyők között. A legmagasabban fekvő házakból egészen Guovddóig, a község egyetlen nagyobb településéig el lehetett látni. Télen a szlalompálya fényei karácsonyfaizzókként pislákoltak Sarvesoajvve felé.

Biera és Máriddja Rijának volt itt egy háza. Nem volt nagy, két szoba és egy konyha meg néhány melléképület, de legalább egy működő vízöblítéses vécével és egy parabolaantennával büszkélkedhettek. Talán a fahomlokzatot le lehetett volna kenni néhány réteg festékkel, különösen a ház déli oldalán, de ezt Rijáék lényegtelennek, már-már feleslegesnek tartották. A kocsifelhajtóra esetleg ráfért volna még néhány lapátnyi kavics, de ez sem aggasztotta őket. Az otthonuk mindig is úgy volt jó nekik, ahogy volt.

A ház kissé leromlott állapota miatt felesleges lett volna aggódni. Valami egészen más nyugtalanította Bierát.

A tűzifás láda mellett térdelt. A siketfajd szárnyával gondosan összeseperte a törmeléket és a hamut a padlódeszkákról. Az ujjai ma görbültek és fájtak, előre jelezték a közelgő időjárás-változást.

Az ablak túloldalán lévő hőmérő alig látszott az üvegnek támaszkodó hókupac előtt. A világosság ma az égbolton sem tudott egész nap előrefurakodni. Csak a felhők szórtak némi matt fényt a hótakaró felé, amely halványan bederengte a száraz hópelyheket, és fehér homály telepedett az elmére. A hőmérő higanyszála is egyetértett: tényleg nagyon hideg volt.

Biera esetlen mozdulattal felakasztotta a szárnyat a válltollak köré tekert szíjjal egy szögre. A szárny a kályha melegében pörgött párat, és a siketfajd tollai megcsillantak a fényben. Szokás volt siketfajdszárnyat tartani otthon, hogy legyen mivel felseperni, főleg a kályha körül, de most már kezdett kissé foszlott hatást kelteni. A télen lőnie kell egy új fajdkakast. A kályha ajtaja mögött pattogott a tűz, és Biera a feleségére sandított, aki a mosogató melletti konyhaszéken ült, és a régi, rikácsoló rádióban hallgatta és fejtette a Dallamos keresztrejtvényt. Biera rásöpörte a szemetet a lapátra, és átvágott a rongyszőnyegen a mosogató alatti szemetes felé. Máriddja szórakozottan arrébb tette a zene ütemére lengetett, vastag zokniba bújtatott lábfejét, hogy Biera hozzáférjen a szemeteshez. A nő elégedettnek tűnt, ahogy gubbasztott a széken, mint egy kis varjú egy takaros gallyon.

* * *

Biera ezzel szemben minden volt, csak elégedett nem. Nem találta a kését. A kést, amely szinte a testéhez tartozott, mindig az övében hordta, mintha odaöntötték volna. Furcsán meztelennek, csonkának érezte magát a kés mozgása nélkül a bal csípőjénél. Napjában többször is nyúlt érte, hogy megpucolja a halat, megvajazza a kenyeret, használja bármire, amire egy igazán jó kést lehet. Ő maga készítette, ismerte az alakját és a tapintását, mint a saját tenyerét. Mindig automatikus mozdulattal csúsztatta vissza a bőrtokba, de most elképzelni sem tudta, hová tűnhetett. Az egész nagyon furcsa volt, és tulajdonképpen kissé kellemetlen is. A hiánya nem hagyta nyugodni – de valami más is hasogatta a lelki békéjét.

Biera ismét Máriddjára pillantott, a nő még mindig az újsághoz illesztette a ceruzát, mint aki nagyon mereng valamin. A fején szokás szerint kötött sapka volt, a hátán pedig két copf hevert el, mint két nyugodt, szürke téli patak. Flanelinget viselt, és szoknyát köténnyel, amely úgy festett, mint amivel felmostak. A férfi kérdésére szórakozottan azt felelte, hogy a kés a Norrbottens-Kuriren napilapon hever a szárított hús mellett. Ami azért különös, gondolta Biera, mert mindketten tudták, hogy a füstölt szárított hús a fészerben lóg a szögön – mint mindig. És ők nem fizettek elő semmi másra, mint a Norrländska Socialdemokratenre. A nő mókás arcot vágott, amikor Biera erre rámutatott, majd a férfi rongyos kesztyűjéről kezdett beszélni.

Az is lehet, hogy egy háldi vitte el, töprengett Biera. Néha csinálnak ilyet. Ezen nem volt érdemes idegeskedni. Ahogy ismerte őket, hamarosan visszakapja.

– Kölcsönbe elvihetitek, de mielőbb kérem – mondta a biztonság kedvéért. Olyan halkan, hogy alig mozdult az ajka, miközben belebújt a csizmájába.

De messze nem volt meggyőződve, hogy a föld alatti lények vitték el a kését – ahogy abban sem volt biztos, mi van valójában a feleségével. Az utóbbi időben Máriddja viselkedése megváltozott. Olyan merengő és… furcsa lett. Biera nem talált rá jobb kifejezést, Máriddja az utóbbi időben furcsán viselkedett. Gyakran beszélt a múltról, még azokról a dolgokról is, amelyeket amúgy soha nem hoztak szóba. Az elfedett, fájdalmas emlékekről. És többször kimondta azt is, ami hosszú évek óta gyakorlatilag kimondatlan volt közöttük. Biera magában suttogta a szótagokat. Érezte a fiú szellemét a saját lelkében, és vén szívében suttogtak a jojka{4} első hangjai. Aztán kemény, inas kezével megdörzsölte a homlokát, hogy felocsúdjon, és felvette a sapkáját.

– Kimegyek egy kicsit.

Miközben a hideg levegő ködként átölelte odakint a lépcsőn, Biera a néhány héttel korábbi kórházlátogatásra gondolt. Vajon komolyabb volt, mint egy egészségügyi kontroll, amit Máriddja mondott? A januári jeges szél éles fogakkal belemart a testébe – és a bensőjébe. Elvégre Máriddja azóta nem a régi önmaga. Biera megdermedt. Mi van, ha egy olyan demenciaorvossal találkozott?

Hearrá don áigá,{5} csak nem kezd meggárgyulni?

3.
A vég

Géppel megírt határozat

Éri el a családokat

Alján a koronás pecsét

Égeti sok öreg kezét

Az elmúlt egy évben, amikor Kaj az anyját látogatta, minden alkalommal azt kívánta, bárcsak meghalna. Nem is szégyellte magát emiatt. Talán az anyja megértette, miben reménykedik, és meg is akarta ezt adni neki, mert minden találkozásuk végén sajnálkozón fújta ki a levegőt az orrán át. Mint aki azt akarja mondani: Sajnálom, majd legközelebb. A kaszás azonban nem suhintott, leeresztett karral állt az ágy mellett. Minden egyes alkalommal.

Nem arról volt szó, hogy Kaj látni akarta az anyja szenvedését. Épp ellenkezőleg, azt szerette volna, ha puha léptekkel halad az elmúlás felé, ahogyan alighanem minden súlyos beteg ezt kívánja a lelke mélyén.

Őszintén igyekezett az anyja kedvében járni. Lágy dalokat játszott neki a sasszemekről, az ablakukat kinyitni akaró nőkről és az égboltról a sarkon túl, amikor úgy érzékelte, hogy az élet lángja pislákolva kihunyni készül. Fogta az anyja kezét, dúdolta neki – és magának – a vigaszt.

De aztán hallatszott a betegágy felől a csüggedt kilégzés az orron át, és Kaj búcsúcsókot nyomott az ősz frufrura. Fogta a könyvét, a félig elfogyasztott vegyes drazséját és a mobiltöltőjét. Bár az imént még áhította, hogy az anyja költözzön át a másvilágra, most azért imádkozott magában, hogy éljen még egy kicsit. A következő alkalomig. Mert többről volt szó, mint a nemes reményről, hogy érjen végre véget szeretett anyja szenvedése. Ezzel teljesen tisztában volt.

Kajnak ott kellett lennie. Nem akart lemaradni a végéről.

* * *

Így hát eljárt a könyvtárból a vászontáskájával a borlängei kórházba. Mindennap. Ült az ablak melletti karosszékben, a napfénytől kifakult önkormányzati függönyök keretbe foglalták a kilátást. Nézte a régi gimnáziumát az utca túloldalán. Várt, írt egy szavak nélküli könyvlezárást. Nyáron, a kinti sétányon esőkabátos kutyasétáltatókat és bánatos fülű kis spánieleket lehetett látni; szeles nyári napokon a benzinkút nagy homlokzati zászlói úgy rángatóztak, mint egy kisfiú füle, amelyet nevelő célzattal megcibál a viharos szél. És nap mint nap gondosan elraktározta a mindennapokat odakint. Közös életük legeslegutolsó színfalait.

Egy augusztusi délután Kaj az ablakban ülve akaratlanul is szemtanúja volt, ahogy egy középkorú férfi szaladt fürdőlepedővel a pocakja alatt. Végül bepattant egy taxiba. Hosszú lábával lószúnyogra emlékeztetett. Egyértelműen csak és kizárólag a feltehetően májfoltokkal lepett ujjak szorítása a törülközőn vette elejét a szeméremsértésnek.

Kaj némi hálát érzett szegény taxisofőr iránt. A maga részéről ő ma már nem volt kíváncsi sápatag bácsitestekre. Mi kényszerítette vajon a férfit futólépésre? Annyi bizonyos, hogy nem holmi becsületes tett.

Nem volt benne együttérzés a szőrtelen mellkast verdeső, vastag aranylánc viselője iránt. Vén kecske – összegezte magában Kaj komoran a látottakat, és ismét felvette a felfordított könyvet az öléből: karcsú verseskötet volt egy helyi elsőkönyvestől. Az anyja kapta tavaly karácsonyra Kaj élettársától, Mimmitől.

Folytatta, ahol abbahagyta, végigolvasta a félbehagyott szót, kisimította a versszakokat, majd fellógatta őket egymás után a levegőbe, mint törékeny gömböket a karácsonyfaágra. Hogy örömet szerezzen alvó édesanyjának. De Kaj örült, hogy nem aznap halt meg. Méltatlan lett volna, ha egy olyan napon leheli ki a lelkét, amikor kétes erkölcsű félmeztelen férfiak is igényt tartanak utolsó leheletének oxigénmolekuláira.

* * *

Hét évvel fiatalabb öccse, Gustav majdnem ugyanilyen gyakorisággal ült ugyanabban a kopott bőrhuzatú fotelben. Váltották egymást, mint sétálgató méhherék a kaptárban. Néha együtt látogatták őt. Megpihentek őfelsége biztonságot adó árnyékában, majd az egyikük megemelte fénylő szárnyát, és kirepült a szűk betonszobából – ki a napra, az életbe. A másik a haldokló méhkirálynője mellett maradt, bebugyolálta őt rettegése nektárjába, és vele együtt várta a halált.

És hál’ istennek éppen Kaj volt ügyeletben, amikor az anyja meghalt. De így is majdnem lemaradt a pillanatról, amikor elhagyta a földi létet. Éppen a mosdóban próbálta kimosni az ingéből a narancslevet, amelyet mindig lecsorgatott a nyakába. Persze eleve kudarcra volt ítélve: ki tud kimosni a gallérjából bármit is úgy, hogy magán hagyja a ruhadarabot? Csak olyasvalaki, aki cirkuszban dolgozik, gondolta Kaj. És hozzá még macska is. A citrusfélék iránti szeretetét átok kísérte. A találkozásaikból mindig galiba kerekedett. Abbahagyta felsőtestének a locsolását, amikor a hideg kórházi vaságy és a keményített ágyneműk felől meghallotta a hörgést.

Az anyja arccsontja kiállt a sápadt, ráncos bőrből, mint két hófedte hegycsúcs. Vastag haja súlyosan terült szét a párnán, mint a lósörény, éles szemfogai kivillantak félig nyitott ajkai közül. Előkelő volt. Még ebben a pillanatban is, amikor már aligha ment vele bármire, elegáns volt. A keze, amelyen a körmöket Kaj az előző nap lakkozta, kecsesen pihent a mellkasán, mint aki éppen készül nagy levegőt venni. Kaj szinte azt várta, hogy mindjárt kifújja a levegőt, és közben a teste hosszában leereszti a kezét, mint egy jógaórán, hogy bemutassa az optimális oxigénfelvételt. De nem tette, jóllehet még mindig lélegzett. Egyenetlenül és erőtlenül szivárgott belőle továbbra is a levegő.

Kaj közelebb húzta a széket, és leült a fenséges nő mellé, akinek az ágyban kellett volna feküdnie, de szokásához híven mintha lebegett volna minden felett, mindennek a tetején, ami a hétköznapi emberekre nehezedett. A gravitáció sosem győzte le teljesen az anyja hűvös felsőbbrendűségét. A léptei hópelyhek voltak meleg köveken, visszafogott mozdulatokkal haladt az életben, szinte, mint aki a ködön táncol – akár egy tündér.

Felfoghatatlan és elérhetetlen volt. És végtelenül gyönyörű.

Piros szemüvege becsukva hevert az éjjeliszekrényen. Kaj furcsa késztetést érzett, hogy feltegye, és ugyanazon a lencsén keresztül lássa a világot, mint a nő, aki életet adott neki. Az ő szemével akart nézni. Meg akarta látni őt – hogy az életben először találkozzon vele. Most, hogy el kell válniuk.

Ehelyett lesimította a paplanját, amely persze amúgy sem vetett egyetlen redőt sem.

– Akarod, hogy hívjam a nővért? Vagy Gustavot? – kérdezte berozsdált hangon.

Az anya egy pillanatra lehunyta a szemét, és a nemleges válasz néma gesztusával mozgatta a fejét. A légzése egyenetlen és erőltetett volt, de fájdalmai mintha nem lettek volna. Kaj kereste a tekintetét, és várakozást látott benne – világosbarna volt, mint egy csésze Earl Grey tea tejjel.

Kettejük közé több rétegben lerakódtak a hallgatások, a titkok, a paravánok, a tisztázatlan dolgok és a kérdések – mint egy köteg selyempapír. Anya és fia egymásra néztek, és az anya megtisztelte azzal, hogy nem fordította el a tekintetét. Most az egyszer. Résnyire nyitotta az ajtót mindarra, ami odabent rejtőzött, hogy a fia épphogy érzékelhesse a mozgást a távolságtartás homlokzata mögött. Karcsú nyaka hattyúszerű volt a párnahuzat háttere előtt, jelen pillanatban annyira hattyúszerű, hogy a párnahuzat fodrozódó vízfelszínnek hatott alatta.

– Itt a vége, Kaj – suttogta. Úgy mondta, mint aki arra hívja fel a figyelmet, hogy egy kellemes, de cseppet sem figyelemre méltó film stáblistája éppen most kezdett el peregni a tévéképernyőn. A borostyánszínű tekintetből nappali fény áradt, ahogy a pillák függönye lassan felemelkedett, majd visszaereszkedett.

Kaj semmit nem mondott. Gondolatok cikáztak a fejében, mindaz, amit elhatározott, hogy megkérdez és elmond, úgy bukdácsolt az agyában, mint a nyárban játszadozó rókakölykök. Nyelt egyet. Anyja ujjai szép lassan megindultak a paplanon át a férfi felé, és ő megfogta őket. A körmei talán keménynek és hidegnek hatottak az ujjbegyei alatt, de a jegygyűrű tömör és meleg volt. Kaj megsimogatta hüvelykujjával a gyűrűt, és érezte saját pulzusának sajgó lüktetését.

Ilyen hosszan várt, és csak ennyire sikerült felkészülnie. Szomjazott valamire az anyjától. Fájdalmas szükségét érezte, hogy halljon valamit tőle, mielőtt még itthagyná őt – mielőtt az anyai kéz, amelyben ő soha nem lelt biztonságot, eleresztené ragacsos gyermekökölét. De most, most, hogy az utolsó esély az életben itt feküdt karnyújtásnyira, és békésen nézett rá… nem tudta megkérni. Az ajka kiszáradt, mint ami olyan sokáig hevert a napon, hogy minden ruganyosságát elvesztette.

Inkább érezte, mint látta, ahogy a hattyú az anyja lelkében összeszedi magát – készül az erőfeszítésre, hogy elrugaszkodjon a lábával, és megpróbáljon levegőt lapátolni a szárnya alá. Újra megszorította az anyja kezét, és testhelyzetet váltott.

– Anya – mondta halkan.

Minden pillantással egyenként hullottak le a hártyák, amelyek oly sokáig húzódtak közöttük, a halál lopakodó lépteinek ütemére a szobán át. Végül a nő szivárványhártyája kitisztult, és a fiára nézett, egyenesen és közelről, és beszélni kezdett.

Halk és lágy hangon mondta a mély, dallamos szavakat. Kaj nem tudott védekezni. Soha nem hallott természetességgel és őszinteséggel folytak le a szavak az anyja ajkáról. Nem csak a tartalmat illetően. Nagyon halkan, teljesen más árnyalattal és hangszínnel beszélt. Kaj nem győzött álmélkodni, miközben az arcát az anyja leheletébe tartotta, hogy jobban hallja őt. Az anyja még soha nem beszélt hozzá így, teljesen újszerű érzés volt – mégis olyan ismerős. Észre sem vette, amikor az anyja elhallgatott, csak arra eszmélt, hogy lehűlt a füle. Amikor ránézett az anyjára, a szeme már csukva volt, és ő ellebegett csillogó vízcseppekkel a szárnytollain.

Neki adatott hát meg, hogy ott legyen a végpercénél, nem az öccsének. Valahol így volt igazságos, bár a szíve sajgott, mint egy véraláfutás, amikor kézbe vette a telefont, hogy megejtse a Hívást.

Gustavé volt a kezdet, Kajnak jutott a vég. Nem tartotta kristálytisztának az érvelés logikáját, inkább volt infantilis, ösztönös. De hát ki nem válik kis taknyossá, amikor meghal az anyja?

* * *

Két héttel később a túlontúl lengén öltözött testvérek vacogva álltak a temetőben, amikor a koporsót leeresztették a föld feltépett sebébe. Gustav lánya elénekelte a „Csak egy nap”-ot. Ártatlan, tiszta hangján kapott szárnyra a dal a levegőben. Gustav a magával hozott virágokat szorongatta, ahogy egy állkapocs zárul valamire, amit nem szabad kimondani.

Körülöttük sírkövek álltak, emberek életének és halálának emlékművei: minden álmuk és vágyuk, munkájuk és művük, kőbe vésett jelekbe foglalva. Gránitból készült néma siratóasszonyok kórusa.

A sál rátapadt Kaj nyakára, felhúzta a cipzárját. A sógornője a tenyerével dörzsölte a szemét.

Kaj a kőre nézett, amelyen az anyja élete számokra és néhány betűre zsugorodott, az apja felirata mellett, amelyet már elkoptatott az időjárás. A gránit súlya alatt fognak pihenni a porai – de kezének lágy mozdulatai Kaj koponyájának belső boltozatába égtek. A Tejút beragyogta az arcukat, izzott a két fiú csontjában, miközben nézték, ahogy a koporsót elnyeli a feketeség.

A bánatos pillanatban Kaj azon tűnődött, az anyja vajon most majd békét talál-e. A lélekben, amelyet mindig sikeresen elrejtett, kivéve, amikor mélabús tekintetét lebilincselte valami az ablakon túl, miközben a reggeli kávéját itta. Vagy amikor beleélte magát egy könyvben ábrázolt megrázó életbe, és piros szemüvege alól könnycseppek gördültek ki. Vajon ez a tekintet most megtalálja, amit keresett? Vajon elapad a könnyek forrása?

Fájt a szemhéja alatt, és azon tűnődött, vajon az anyja most valóban a földben marad-e, vagy csak lebeg továbbra is felette, mint eddig.

Kifésülte vállig érő haját az arcából, és végignézett a felsorakozott kis társaságon: gyászos bádogkatonák görnyedt vigyázzállásban az anyja nyughelye körül. Nem az volt a baj, hogy túl kevesen jöttek el – a temetésre az anyja kívánságának megfelelően szűk családi körben került sor. Nem, valami más borzolta a lelki nyugalmát, ami túlmutatott azon a nyilvánvaló tényen, hogy az anyja itthagyta őket, és ez baromira fájt.

A zsebében matatott, és elővett egy papírba csomagolt almacsutkát. Gondosan kivájt egy magot a gyümölcs felfedett öléből, és minden további nélkül a koporsó fedelére dobta. A pap értetlenül nézett rá, Gustav pedig felvonta a szemöldökét, de Kajnak adott valamit ez a gesztus. Békét?

{1} A háldik a számi szellemvilág lényei, a háldi eanu szellemi ősre utal. (A szerk.)

{2} Nyitott tetejű számi sátor. (A szerk.)

{3} Jábmemáhkká a Halál Anyja, az alvilág uralkodója a számiknál. (A szerk.)

{4} A jojkálás a számik vokális énekhagyománya. A számik felfogásában a jojka és a jojka alanya között lényegi egyezés van – nem azt mondják, hogy valakiről vagy valamiről jojkálnak, hanem valakit vagy valamit megénekelnek, hiszen a jojka egyfajta zenei megjelenítés, valakinek vagy valaminek a lényétől elválaszthatatlan. (A szerk.)

{5} Északi számi felkiáltó mondat, talán az „Atyaisten!” áll hozzá a legközelebb. (A szerk.)