Copyright © Lakatos Levente, 2013

Borítókép © Thinkstock Photos

© Dopamin Könyvkiadó, 2022

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosa,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-81910-3-6

Kalandozások a szexuális tabuk és sokkoló gyilkosságok világában. Egy feltörekvő írónő és egy férfi prostituált bizarr munkakapcsolata. Hol a határvonal a túlfűtött szenvedély és az abnormalitás között? Élvezhető-e a megalázottság? Mi történik a felső tízezer asszonyaival a hotelszobák zárt ajtajai mögött?

Az események középpontjában a sikeres kriminálpszichológus, dr. Lengyel áll, akinek amellett, hogy egyszerre két gyilkossági ügyet kell megoldania, muszáj megküzdenie élete egyetlen, ám csillapíthatatlan démonával: a szexuális vággyal.

Az amerikai erotikus thrillerek erős idegzetű rajongói véres és buja regényt kapnak kézhez, modern mesét szexről és halálról.

A Dr. Lengyel-sorozat második kötetét szigorúan 18 év feletti olvasóknak ajánljuk.

Ímé én vétekben fogantattam,
és bűnben melengetett engem az anyám.
Ímé te az igazságban gyönyörködöl, a mely a vesékben
van, és bensőmben bölcseségre tanítasz engem.

Zsoltárok könyve 51:7–8[1]

Mélyen tisztelt Hölgyem!

Köszönöm megtisztelő érdeklődését, vacsorameghívása hízelgő. Amennyiben a feltételek megfelelnek önnek, randevúnkra jövő hét szerdán 21.00 órakor, a Five Stars Hotelban kerülhet sor. Kedves névre foglalok asztalt.

Tiszteletdíjamat, amely €800 – azaz nyolcszáz euró – a BodyController Bt. számlájára szíveskedjék átutalni. A cég fizikai közérzetjavító tevékenységet folytat, és exkluzív szolgáltatásról állít ki Önnek számlát.

Találkozónk zökkenőmentes lebonyolítása érdekében, kíséret nélkül jöjjön. Randevúnkról kép- és hangfelvételt nem készíthet. Mindig kövesse a helyszínen adott utasításaimat. Ha azt kérem, tartson velem, ne ellenkezzék. Sötét tónusú – ha lehet, fekete – öltözéket viseljen. Kerülje az erős sminket és a feltűnő ékszereket. Amennyiben előttem érkezne randevúnk helyszínére, fáradjon foglalt asztalunkhoz, és rendeljen egy palack pezsgőt. A ház „legkristályosabb pezsgőjét” kérje.

Számomra az ön fizikai közérzetének javítása a legfontosabb, ezért izgatottan várom, hogy közelebbről megismerjük egymást.

E-mailben történő szíves visszaigazolását várva, tisztelettel:

Florian

1

A hótakaró szikrázva tisztelgett a pirkadat előtt, az erdő békességet sugárzott, mintha a túl korán beköszöntő tél kimosta volna a világ minden mocskát. A fehér táj az érintetlenség látszatát keltette. Az ártatlanság azonban pusztán illúzió, természetünk tisztátalan.

Mióta a hét közepén leesett az első hó, a kisfiú a szombat reggelt várta. A korabeli kölykök korcsolyázni hívták a közeli tóra, ő azonban inkább nyakába vette az égig érő fák birodalmát. Három testvérével minden apróságon osztoznia kellett, kizárólag az élményeit sajátíthatta ki magának.

Könnyedén szaladt, szinte repült. Képzeletében koboldok üldözték, a vérére szomjaztak, amiért betolakodóként az erdejükbe merészkedett. Fülében érezte szíve dobogását, sápadt arcára piros foltokat csípett a hideg, mégis rendíthetetlenül tört előre. Ha a dögök elkapják, élve felkoncolják. Lándzsára tűzik a szívét, majd egymásnak adogatva, örömükben rítustáncot járnak. Élénk fantáziájában hajszál híján kicselezte az ellenségeit, amikor megbotlott valamiben. Hasra vágódott, majd fékevesztetten gurulni kezdett a meredek lejtőn. Vállával egy fatörzsnek csapódott, a teste megrándult, hátrabicsakló fejét beütötte a kemény kéregbe.

Noha szédült, és a lejtőről nyakába zúduló hótömeg csaknem maga alá temette, nem történt komolyabb baja. Másodpercekig csak feküdt a jeges havon, önmaga is nehezen hitte el, hogy túlélte. Nyöszörögve törölgette az arcát, köpködte a jégkását. Nadrágja elszakadt, lehorzsolt lábszára vérzett, vörösre pettyezte a hótakarót. Az addig bátor erdőjáró, ijedtében elpityeredett.

Mi lesz, ha anya megtudja? A héten bekapott karót ugyan eltitkolhatta előle, de ezt nem tudja. A tépett nadrágja és a horzsolásai elárulják, egyre jobban fájt a válla, talán csontja is törött. Pedig az anyja néhány hete megfenyegette, ha tudomására jut, hogy az erdőben bóklászott, felpofozza. De juszt sem fogadott szót. Dacolt, sőt egy kicsit bosszús volt, amiért az egyetlen szórakozási lehetőségétől is megfosztanák. Micsoda hülyeség, hogy az erdő veszélyes!

Fájdalmával megbirkózva felült. Finoman hullámzott körülötte a világ. A domboldal bosszantó nyugalmat árasztott, mintha alig néhány másodperce nem egy fiatal emberi élet forgott volna kockán.

Mintha mi sem történt volna.

A fiú erőt vett magán, s a fatörzsnek támaszkodva föltápászkodott. Sajgó karját fogva a város irányába indult, ám két métert sem tett meg, amikor valami az útját állta.

Valami, amiben odafent megbotlott, és szintén legurult a lejtőn.

Valami, aminek nem egy erdőben lett volna a helye.

Valami, amit nem szabadna egy gyereknek látnia.

Valami, ami egykor valaki volt.

2

Olyan, mintha a gyomor orosz rulettet játszana. Fényes Laura nyomozónő ezzel a hasonlattal jellemezhette leginkább munkájának azt a részét, mikor egy gyilkossági helyszínt kellett szemügyre vennie. Hiába figyelmeztették, vagy vázolták fel neki, mire számíthat, a valóság többnyire túltett a képzelőerőn. Az évek ugyan emelték az ingerküszöbét – látott már leszakadt végtagokat, kizsigerelt vagy már bomlásnak indult tetemeket –, olykor mégis elfogta a hányinger. És rettenően szégyenkezett emiatt. A rátörő undort tiszteletlenségnek érezte, hiszen mégiscsak emberi lények feküdtek előtte. Akik valaha éreztek. Akiknek ambícióik voltak. Akiket a mai napig szeretnek.

– Huszonéves férfi. Mezítelenül, egy fejére húzott bőrmaszkkal helyezték ki a domboldalba – tájékoztatta a kerületi rendőrkapitány a bokáig érő hóban bukdácsoló nyomozónőt. – Mintha olyan… tudja… szado-mazo szexjátékban vett volna részt.

Az áldozatot, a budai domboldal szerpentinjétől csaknem egy kilométerre találta meg egy kisgyerek. A fákkal és rönkökkel tarkított helyszínre lehetetlen volt autóval behajtani, a rendőrök kénytelen voltak gyalog megtenni az utat. A belvárosinál lényegesen csípősebb, magaslati levegő egy csapásra elfeledtette Laurával a környékbeli luxusvillákban élők iránt érzett irigységét.

– Mióta lehet halott? – kérdezte az arca elé csavart sál mögül.

– Talán egy hete – vonta meg a vállát a kerületi kapitány. – A szakértő az alaposabb vizsgálatig nem akart találgatásokba bocsátkozni.

A halál beállta a test biológiai bomlásának mértékből megállapítható. Az alacsony hőmérsékletű környezet ugyan lassítja a folyamatot, és az elmúlt napokban meglehetősen lehűlt a levegő, az orvosszakértő számára biztosan akadnak majd árulkodó jelek. Egy hét alatt a bőr már elszürkül a fagyban – készítette fel magát a látványra Laura, miközben közeledtek a helyszínt biztosító kollégákhoz.

– Kiherélték – folytatta a hátrakulcsolt kézzel lépkedő kapitány. – A holttest egyébként, mivel a kisfiú megbotlott benne, elmozdult a kihelyezési ponttól. A nyomokat követve megtaláltuk az eredeti helyszínt. Kétségtelenül nem ott ölték meg az áldozatot.

„Elszürkült test és borzalmas seb lágyéktájékon” – sorolta magában információit a nő, miközben sürgölődő kollégái utat engedtek neki a hullához.

Laura ekkor döbbent rá: hiába készítette fel magát lélekben, az erdővel nem számolt.

Néhány méterre tőle varjú károgott a fák közt, s a nyomozónőre leküzdhetetlenül tört rá a hányinger.

A szeme…

KÖKÉNYESI SZILVIA
Florian Bibliája

BEVEZETÉS

Igen, mindössze huszonnégy esztendős vagyok, de máris válófélben lévő asszony. A férjemmel még gimnazistaként ismerkedtem meg. Ő akkor már érett huszonéves volt, én pedig első látásra belehabarodtam a külföldön nevelkedett, magabiztos férfiba. A szabadságomtól kezdve, a szüzességemen át mindenemet neki adtam. A hozzám közel állók – anyámat kivéve – figyelmeztettek, hogy elvakít a szerelem, de nem hittem nekik. Ma már belátom: életem legnagyobb ballépését követtem el, mikor az érettségi bizonyítvány megszerzése után, még azon a nyáron hozzámentem Patrikhoz. Öt eltékozolt évembe került.

Patrik kisajátított, majdhogynem hermetikusan elzárt a külvilágtól. Kedvező anyagi helyzete miatt megengedhettük magunknak, hogy otthon maradjak, és egyetlen dologgal foglalkozzam: minél vonzóbb legyek a férjem számára. Be kell vallanom, kezdetben imponált a gondtalan, könnyű élet, az évek múlásával azonban rám tört a haszontalanság érzése. Szerettem volna továbbtanulni vagy szimplán értelmesen tölteni az időmet. Ám, amit egy párkapcsolat kezdetén nem harcolunk ki magunknak, azt később legfeljebb kínkeserves lázongással érhetjük el. Számtalan vitába keveredtünk Patrikkal, aki rendre a fejemhez vágta, hogy milyen hálátlannak vagyok. Azt hiszem, kapcsolatunk ez idő tájt indult el a lejtőn. Én élni vágytam, a férjem azonban még az önállóságom gondolatától is rettegett. Addig tudott a felügyelete alatt tartani, amíg függtem tőle. Addig lehettem kizárólag az övé.

Miután elhagytam, Patrik minden alkalmat megragadott, hogy gúnyosan az orrom alá dörgölje, lám, sehova nem jutok nélküle. Azt hiszem, kárörvendőn várja, mikor kullogok vissza hozzá. De abból biztosan nem eszik. Megalázott, ezért kiábrándultam belőle. Tiszta sor, a gyűlöleten és a bizonyítási vágyon kívül már az ég egy adta világon semmit nem érzek vele kapcsolatban.

A válási papírok beadásakor, Claudia volt az első, aki a régi életem szereplői közül mellém állt, és azóta is két lábbal a földön tart. Nem úgy, mint a szüleim. A szakítás után a családi fészekbe menekültem, ám megtépázott lelkiállapotomban egyszerűen képtelen voltam elviselni túlbuzgó édesanyámat. Elképesztő nő! Annak idején mindent megtett, hogy az ő egyetlen kicsi lánya – vele ellentétben – jól menjen férjhez. Visszagondolva, egész gyerekkorom az idomításról szólt. Végtelen türelemre és szolgálatkészségre nevelt, természetesen kínosan ügyelt a külsőmre is. Fáradozása akkor hozta meg gyümölcsét, amikor benevezett egy tinédzser szépségversenyre, melynek egyik szponzora a férjem szláv származású családja volt, vagyis a tulajdonukban lévő ékszerüzletlánc. Kinéztek a fiuknak, és azonnal össze is boronáltak bennünket. Könyörtelenül fogalmazva: anyám eladott Patriknak.

Nem haragszom anyára, ugyanúgy szeretem, mint annak előtte. Jót akart, biztos jövőt szánt nekem. És kár lenne tagadnom, egy ideig engem is megszédített a Patrik által biztosított luxus. Az más kérdés, hogy én alkalmatlan vagyok érdekkapcsolatokat fenntartására. Most persze lelkiismeret-furdalás gyötörheti anyámat, amiért beavatkozott a tizenéves lánya életébe – amikor hazaköltöztem, úgy pátyolgatott, mintha súlyos beteg volnék. Nekem azonban sokkal inkább Claudia depressziót gyógyító határozottságára volt szükségem. Egy hétig bírtam ki otthon, aztán átcuccoltam a barátnőmhöz.

Minden Patriktól kapott ajándékot – ékszereket, ruhákat, még az Omega órát is – pénzzé tettem egy aukciós portálon, hogy tisztességgel beszállhassak a lakbérbe, és megpróbálhassak normális huszonévesként élni. Attól tartottam, fájni fog, de valójában feloldozott, hogy megszabadulhattam a számomra értéktelen drága kacatoktól. A házasságom idején kialakult igényeimből meglepően könnyedén leadtam, a befolyt összegből még félre is tudtam tenni.

Valami különös ötlettől vezérelve, azon a napon, amelyen különköltöztem a férjemtől, megvásároltam az összes újságot, hogy örökké emlékezzek arra a felszabadító dátumra. Lapozgatás közben az egyik színes-szagos magazinban elém került a hirdetés: A most induló Romantika Könyvkiadó irodalmi pályázatot hirdet romantikus regény és novella kategóriában, amatőr szerzők számára…

Égi jelnek véltem a lehetőséget – és több szempontból is annak bizonyul.

Első fejezet

Szinte remegtem az izgalomtól. Mintha csak az Egyesült Államok elnökéhez vagy egy sármos filmsztárhoz igyekeztem volna. Egy kép nem sok, annyit nem láttam Florianról, mégis naphosszat edzettem magam, hogy egyáltalán képes legyek megszólalni előtte. Ösztöneim vészjóslón suttogták, hogy ez a férfi egyetlen pillantásával zavarba ejthet. Híre alapján számtalan nővel akadt már dolga, velem ellentétben tapasztalt, sőt gátlástalan volt. Egyébként pontosan ezzel keltette fel az érdeklődésemet.

Újra kamasznak éreztem magam, mintha visszanyertem volna az öt eltékozolt évemet. Barátnőm szerint viszont megőrültem, amiért egy férfiprostival találkozom. Hosszasan kellett győzködnöm, hogy feltételezéseivel ellentétben, nem holmi pásztorórára, hanem egy ütős történetre vágyom, amely hozzásegíthet valóra váltani gyerekkorom óta dédelgetett álmomat.

– El sem hiszem, hogy belerángattál ebbe – háborgott Claudia, miközben könyékig a táskájában turkálva tipegett mellettem. – Hova a csudába tűnt a szájfényem? Ha már Casanova reinkarnációjához igyekszünk, legalább a lehetőségekhez képest legyek tökéletes. Hadd fájjon a szíve, hogy soha nem kaphat meg, már amennyiben találkozom vele.

Gyakorlott mozdulatokkal, tükör nélkül kente fel a szájfényt keskeny ajkára, majd folytatta megkezdett monológját:

– Miért kellett ennyire puccos helyre lebeszélned a randit? És egyáltalán miért kell ez az egész? – méltatlankodott. – Normális munkát kéne keresned. Beállhatnál a szalonba recepciósnak. Ehelyett fölösleges köröket futsz. Hidd el, annak az irodalmi pályázatnak már megvannak a nyertesei, biztos csak valamilyen állami támogatást akarnak zsebre vágni, azért hirdették meg.

Barátnőm tehát kételkedett a Florian-projektben. Amióta elindultunk, egyfolytában füstölgött. Máskülönben világéletében pesszimista volt, az esküvőmön is fancsali pofával szórta a virágszirmokat. Akkor azt hittem, féltékeny a szerencsémre, ám két éve bevallotta, hogy a nőkhöz vonzódik. Vállalt identitása miatt többször meghurcolták, a pofonok óvatosságra intették, bizalmatlansága már-már kétségbeejtő méreteket öltött. Amióta odaköltöztem, szinte a missziójának tekinti, hogy megóvjon a „számomra teljességgel ismeretlen”, kegyetlen valóságtól. Menthetetlenül idealistának tart, váltig állítja, hogy a férfiak okozzák majd a vesztemet. Voltaképp hálás vagyok neki, amiért helyettem is alaposan átrágja a döntéseimet, ám a Florian-kérdésben nem hagytam befolyásolni magam.

– Claudia – fordultam felé nyájasan –, hálás vagyok, hogy eljössz velem. Te vagy a világ legjobb barátnője.

Tekintetét az égre emelve elmormolt egy „atyaúristent”, majd cigarettát varázsolt elő a táskájából. Előreejtett vállal rágyújtott, aztán a füstöt maga elé fújva, firtatón méregetett.

– Biztosan akarod ezt az egészet? Az összes pénzed rámegy a találkozóra, és még azt sem tudhatod, hogy a pasi egyáltalán szóba áll-e veled. Mi van, ha a nagy büdös semmire fizetsz ki egy rakás pénzt? – kérdezte.

Már réges-rég átutaltam az összeget Florian számlájára, de Claudiának persze fogalma sem volt erről. Tisztában voltam vele, ha elárulom neki, kitér a hitéből. A megtakarításomból finanszíroztam a Florian- féle találkozót. A randevúra átutalt összeggel ugyan lenulláztam magam, de Patriktól az elmúlt öt évben megtanultam, egyetlen üzlet sincs ingyen, igazán nagy bevételt csak pénz fialhat. Kockáztatni kell. Talán ez az ötlet kapcsolatunk leghasznosabb hozadéka. Kíváncsian várom, mit szól majd Patrik, amikor megtudja, hogy a tőle szerzett javaimat egy férfi prostituáltba fektettem.

Mélyet sóhajtottam. Már éppen belekezdtem volna örökösen szajkózott monológomba, amikor Claudia megelőzött:

– Igen, akarom, mert ez az egyetlen lehetőségem, és sikerülnie kell. Claudia, kérlek, ne vonzz be negatív energiákat a kételkedéseddel… – Árnyalatnyit vékonyítva a hangján engem utánozott.

Bámultam, mint egy levegőtől felpüffedt veréb, aztán elnevettem magam. Claudia jobban ismer, mint a saját anyám.

– Akkor erre szükséged lesz – húzta mosolyra az ajkát, miközben felém nyújtotta a markában szorongatott öngyújtót.

Apróság volt ugyan, még csak nem is dohányzom – de életem legbecsesebb ajándékának tartom a lóherével díszített, Lucky feliratú tűzszerszámot. Beköltözésem estéjén láttam először Claudiánál, azt mondta, hazafelé sétálva az utcán találta, és egyszerűen nem hagyhatta ott. Nagyon úgy fest, barátnőm esetében a pesszimizmus párban jár a babonával. Teljesen logikus érv: ha nem figyelsz a jelekre, csak pórul járhatsz. Claudia megesküdött rá, hogy, átsiklom az egyértelmű felett, ezért van szükségem egy adag szerencsedózisra, mielőtt megütném a bokámat, mégpedig az általa szerzett és nekem ajándékozott szerencsére. Erőt kellett vennem magamon, nehogy elpityeredjek.

A Five Stars Hotel valóban méregdrága helynek számított, ám Claudia felvetésével ellentétben, nem én választottam. Amikor elküldtem levelemet a majdhogynem titkosszolgálati módszerekkel megszerzett e-mail címre, Floriantól kész forgatókönyvet kaptam válaszul. A rendkívül választékosan fogalmazott levélben a férfi megjelölte a helyszínt, az időpontot, valamint leírta, pontosan mit kell tennem a találkozó megvalósulása érdekében. Teljesen más reakcióra számítottam. Azt ugyan hallottam, hogy a férfi viselkedése egyáltalán nem hétköznapi, a stílusa meglepett, hiszen mégiscsak ő nyújt szolgáltatást. A jólszituált asszonyok pedig – Florian ügyfélköre – elvárják, hogy a pénzükért úgy táncoljon mindenki, ahogyan ők fütyülnek. Ebben a társadalmi körben tehát vakmerő vállalkozás kész tények elé állítani az érdeklődőket. Kezdetben azt gondoltam, talán kiszimatolta, hogy nem az alapszolgáltatására tartok igényt, és megkísérelt elriasztani. Ám hamarosan elhessegettem a gondolatot, mert visszaigazolásomat követően azzal zárta a levelezést, hogy türelmetlenül várja a randevút. Randevút! A férfi stílusa udvarias, az írása alapján értelmes, ámde elavult kifejezéseket használ. Mindezt huszonhat évesen.

Lenyűgözően különc lehet. És veszélyes – ezt éreztem.

Az ötemeletes szálloda forgóajtaján áttopogva a bár felé vettük Claudiával az irányt. Barátnőm néhány lépéssel lemaradt mögöttem, úgy beszéltük meg, hogy amíg én a férfit győzködöm, ő a pultnál elfogyaszt egy-két koktélt – nyilván jó borsos árért. Önszorgalomból még a haditervhez csatolta: ha Florian rosszul fogadná a felkérésemet, és esetleg a biztonságiakat hívatná, ő odalép, a tűsarkújával jól fejbe kólintja, majd elrohanunk. A válságos helyzetre készülve a számba rágta: ha úgy érzem, szorul a hurok, emeljem magasba poharamat. Akkor jön, és megment. Azt hiszem, az őrangyalomnak képzelte magát, de mosolyogva ráhagytam. Claudia mellett csak jókedvem lehetett. Noha félt, hogy rosszul fogadom a másságát, számomra ő ugyanaz a szeretetre méltó lány maradt, aki a gimiben könnyűszerrel orrba vágta az erőszakosan udvarló fiúkat. Eszembe sem jutott, hogy többet képzelne a kapcsolatunkba.

A bejárat mellett felállított pódiumon kellemes jazzt játszott egy szalonzenekar. A bár elegáns kis asztalai mellett párok ültek a gyertyafényben. Egyetlen magányos férfit láttam, aki beléptemkor felém pillantott a pezsgőspohara fölött, majd levetkőztetett a tekintetével, ám őszes halántékából és görnyedt tartásából ítélve, nem lehetett Florian.

Az indulás előtt beszedett pirulák ellenére kezem-lábam remegett, mintha csak egy valódi randevúra érkeztem volna. Akkor már jó ideje éltem nyugtatóval, gyógyír volt a mindennapok nyomorúságára.

Magas, széles vállú, sötét hajú férfi lépett hozzám. Fekete inget, zakót és selymesen csillogó nyakkendőt viselt, melynek színe megegyezett a díszzsebkendőjével, s mindkettő a bár berendezésében domináló óarany színű volt. Angolul köszöntött, magyarul viszonoztam.

– Elnézést. – Mosolygott, de a tekintete valahogy borongós maradt. – Van esetleg foglalása?

Úgy cselekedtem, ahogyan azt Florian az e-mailjében kikötötte, ám amikor a Kedves nevet említettem, a férfi arckifejezése hirtelen megváltozott. A jól vasalt üzletvezető pontosan tudta, milyen céllal járok a Five Stars Hotel bárjában. Rendkívül feszélyezve éreztem magam.

– Kedves úr még nem érkezett meg – mondta kimérten. Hunyorgott, szeme gombszerűvé vált a félhomályban. – Kívánja a bárpultnál megvárni, vagy kísérjem az asztalukhoz?

Claudiára sandítottam. Barátnőm szélesen gesztikulálva a pultban szorgoskodó lánynak ecsetelte, milyen koktélra vágyik. Szemlátomást gyorsan feloldódott, ami nem csoda, ugyanis a pultos még hetero női mércével is kifejezetten csinos teremtés volt. Ennyit arról, hogy Claudia rajtam tartja a szemét.

Semmi kedvem nem volt magányosan ücsörögni egy asztalnál, de Florian a levelében kikötötte, hogy egyedül kell érkeznem a randevúra. Röpke mérlegelés után döntöttem, a kényelmem nem éri meg a kockázatot, hogy a férfi, Claudiával diskurálva találjon. Magyarázkodhattam volna, de abból úgysem sült volna ki semmi jó.

Az asztalon egy szál vörös rózsa és szinte árnyalatra megegyező színű gyertya fogadott. Miközben a gombszemű alám segítette a széket, fiatal pincér lépett mellénk. Az üzletvezető jelezte, ő intézi az asztalt, majd megkérdezte, milyen italt kívánok fogyasztani. Felidéztem Florian levelének azon részét, amelyet úgy kezdett: „ha ön előbb érkezne a randevúra”, és amint azt ajánlotta, rendeltem egy üveggel a „legkristályosabb pezsgőből”. Fogalmam sem volt, milyen márkájú ital lehet, és mennyit költök rá, ám a feketébe öltözött férfi arckifejezéséből olvasva drága portékát sejtettem a rejtélyes megfogalmazás mögött.

A levél hemzsegett a hasonló, hajmeresztő kérésektől. Florian nem volt kispályás, már az első másodperctől jelezte, kizárólag akkor van keresnivalóm a közelében, ha azt módomban áll megfizetni. A férfi élő legendává volt a felső tízezer asszonyainak körében. Szokatlan siker ez egy prostituált karrierjében. A hírek szerint hét esztendeje űzi az ipart, van olyan kuncsaftja, aki tizenkilenc éves kora óta veszi igénybe a szolgáltatásait.

Afelől, hogy a tehetős férfiak többsége gyakorta kikacsint házasságából, soha nem volt kétségem – természetesen Patrikot jó ideig, ösztönösen felmentettem a gyanú alól. Azt gondolják, ha megengedhetik maguknak, bizony jár is nekik az effajta szórakozás. Ám az, hogy a feleségek sem élnek éppen szent életet, ráadásul ezt egymás között nyílt titokként kezelik, meglepett.

Egy rettenetesen puccos, és legalább annyira unalmas fogadáson hallottam először Florianról. Kínomban szóba elegyedtem Patrik egyik, politikai körökben egyre feljebb törő cimborájának nejével, Leonával, aki kezdetben ugyan virágnyelven, de cinkosan mosolyogva mesélt új játékszeréről, az egyik sorstársnője ajánlására kipróbált, a „csillagokat rózsaszínbe öltöztető varázspálcáról”. Mikor rádöbbentem, valójában miről fecseg, arcomra minden bizonnyal kiült a döbbenet, mert Leona szinte azonnal érvekkel kezdte feloldozni magát.

– Mi, akik ezt az életet választjuk – mutatott körbe a pazar környezeten –, mindnyájan ribancok vagyunk. Eladtuk a lelkünket az ördögnek, drágám. A tápláléklánc csúcsán állva, boldogságunkat bankjegyekre és gyémántkártyákra cseréltük. Vigaszul miért ne élhetnénk az anyagi javainkkal? Valójában visszaforgatom azt, amiért áldozatot hoztam, nemde? Megveszem belőle, amire szükségem van. Ezáltal boldogabb, és kiegyensúlyozottabb leszek, mint a diéta idején titokban behabzsolt süteménytől. Ez az egész nem nagyobb bűn egy kis torkosságnál. Nem kell túl nagy feneket keríteni neki.

Annyira megdöbbentett a botoxtól feszes arcú, festett szőke, ötvenes nő nyíltsága, hogy szóhoz sem jutottam. Világéletemben nevetségnek tartottam, ha valaki például a férfi nemi szervet pálcának, az aktust, teszem azt, varázslatnak nevezi. Egy középkorú asszony szájából pedig egyenesen szánalmasan hatottak ezek a szavak. Egyre hevesebb mentegetőzése ráadásul fokozta undoromat. Ártatlanul csöppentem a luxusvilágba, a csillogó felszínről kivetített elképzeléseim egyáltalán nem voltak összhangban a piszkos tényekkel.

– Mikor szeretkeztetek utoljára Patrikkal? – érkezett Leonától a váratlan és szemérmetlen kérdés. – Tippelhetek? Szerintem legalább három hónapja nem ért hozzád. Látom a szemedben. Máshogy csillog a női szem, ha minden rendben van a szexuális életünkkel. Egy nőnek is vannak igényei, drágám. Ezen nincs mit szégyellni. Ha pedig a férjed más nőkkel szexszel, neked miért kellene tétlenül otthon ülnöd? Itt van például Florian. Ő a nők kielégítésére teremtetett.

Leona ráhibázott. Patrikkal akkor már hosszú hónapok óta nem szeretkeztünk. Magamat hibáztattam, arra gyanakodtam, nem kíván. Azt mondta, a munkahelyi stressz okozza kókadt kedvét, képtelen elengedni magát. Próbálkoztam különböző praktikákkal: masszíroztam, erotikus fehérneműbe bújtam, sőt, kétségbeesésemben egyszer, még az interneten talált recept alapján készített afrodiziákumot is csempésztem az italába. Mindhiába, ettől például csak álmosabb lett. Én együgyű még meg is sajnáltam, amiért ereje teljében lévő férfiként képtelen teljesíteni. Leona monológja ébresztett fel a rózsaszín álomból. Hamarosan kiderült, hogy miközben én aggódón megoldást próbáltam keresni a potenciaproblémájára, Patrik még nálamnál is zsengébb szeretőkkel hajszolta az élvezeteket. Tapasztalatom alapján tehát, egy férfi otthoni lehangoltságának nem feltétlenül szervi probléma az oka. Aki hasonlót tapasztal, nézzen be a szőnyeg alá…

– Parancsoljon, hölgyem. – A gombszemű búgó hangja zavarta meg elmélkedésemet. Egy palack Dom Pérignonnal és két pezsgőspohárral tért vissza az asztalhoz.

Miközben töltött a gyöngyöző italból, tekintete lopva a dekoltázsomra tévedt. Csücsörítve az előttem táncoló gyertyalángra meredtem. A férfi minden bizonnyal nem engedte volna meg magának a kukkolást, ha nem azt sejti, hogy élvezkedni tértem be a hotelba. Ismét hatalmába kerített a gyanú: a személyzet tagjai azon csámcsoghattak, mennyit fizetek majd, hogy jól ellássák a bajomat. Könnyű nőcskének éreztem magam, pedig nem engem készültek kilóra megvásárolni. Mélyet sóhajtottam, mire az üzletvezető keze zavarában megremegett, és a fekete terítőre löttyentette az italt. A szövet pillanatok alatt magába szippantotta a pezsgőhabot, mely néhány milliméter híján a telefonomra fröccsent. A férfi szabadkozott, másik asztalt kínált, de megnyugtattam, nem történt semmi baj. Eszem ágában sem volt a terem leginkább elrejtett zugából máshova ülni. A gombszemű próbált győzködni, hogy hatalmas hibát követett el, és ezt jóvá kell tennie. Amikor hajthatatlannak bizonyultam, ajándékdesszertet ígért. Hogy mihamarabb békén hagyjon, bólintottam, majd kortyoltam a jéghideg pezsgőből.

A telefonom órája szerint Florian már több mint negyed órája késett. Leona véleménye szerint a férfi „a selyemfiúk királya”. A királyok pedig azt gondolják, megengedhetik maguknak a pontatlanságot – számat húztam, amiért kezdett átragadni rám Leona ostoba virágnyelve. A szituáció hibája volt. Pedig megfogadtam, soha a büdös életben, semmiben nem hasonlítok majd arra a némberre, aki egyébként beismerte, több kalandja is volt, már jó néhány „pálcát” kipróbált „varázslás” közben. Elképzelni sem tudtam, miféle különbség lehet férfi és férfi között az ágyban. Patrik volt az első és az egyetlen tapasztalatom, szűziesen hittem, ez így is marad. Részemről teljesen abszurdnak tűnt, hogy a férjem mellett szeretőt tartsak. Egyszerűen érzelmileg nem lettem volna képes rá, nem voltam eléggé kiégett hozzá – így Florian személyét a fogadást követően beszőtte az érdektelenség. Sokkal inkább lekötött a férjem nőügyeivel kapcsolatos nyomozássorozat. Csak nem olyan régen, az elköltözésem után került újra szóba a férfi. A korábban említett internetes eladásaim egyikét ütöttem nyélbe a Váci utcában, amikor teljesen véletlenül összefutottam Leonával. Elfordultam, nehogy észrevegyen, de lefülelt. Visítva, arcán álságos mosollyal, parfümfelhőben tipegett felém. Kapva kapott az alkalmon, hogy kárörvendhessen egy kicsit. Még szerencse, hogy az üzletet addigra lebonyolítottam, így nem tudhatta, miért jártam valójában a környéken. Ám kellemetlenkedéséhez épp elegendő volt a futótűzként terjedő hír, miszerint elköltöztem Patrik villájából.

– Úgy sajnállak. Látod, ha akkor hiszel nekem, és felkeresed Floriant, talán nem történik meg ez az egész – csóválta fejét méregdrága napszemüvege mögé rejtőzve Leona. – Eddig mindenkivel csodát tett. Szívből örültem volna, ha téged is megnyugtat, és lázadás helyett, józanul gondolkodva, a köreinkben maradsz. Kár egy ennyire sugárzó, fiatal lányért. Okosan találhattál volna egy másik férjet Patrik helyett, aki legalább ugyanazt a nívót képes megteremteni neked. Így azonban fájó a búcsú…

Mindenkivel csodát tett – visszhangzott fejemben a mondat, és kipattant a szikra. Florianról fogok írni a Romantika Kiadó pályázatára! Tökéletes témának tűnt a különleges férfiprosti életrajza. Nem az erotikus történetei, sokkal inkább az érzelmi eszköztára érdekelt. Az, hogy miért bocsátotta áruba a testét, és miként tervezi a jövőjét. Volt-e valaha szerelmes? Akar-e családot?

– Igazad van, Leona. Elszúrtam, és nagyon sajnálom – igyekeztem úgy tenni, mint aki belátta ostobaságát. – De talán most, egy kis vigasztalás reményében felkeresném. Adnál hozzá elérhetőséget?

– Te már nem tudnád őt megfizetni – mosolyodott el szánakozón, és egy, tán integetésnek szánt, lagymatag legyintéssel továbbállt.

Érezhettem volna magamat megalázva. Ehelyett csaknem szétfeszített a lelkesedés. Meg akartam mutatni a puccparádé felszegett orrú szereplőinek, hogy nem vagyok elveszett, szerencsétlen lány. Hogy az én értékeim lényegesen nemesebbek a pénzüknél. Igen, bosszús voltam, de szerencsémre nem tehetetlen düh fortyogott bennem.

Éles, fülsiketítő hang térített vissza a jelenbe. A zenekar egyik mikrofonja, szinte fizikai fájdalmat okozva, fémmel gerjedve felsikított. Hirtelen mozdulattal a színpad felé fordultam, hogy lássam, mi történik, és forgott velem a világ. Észre sem vettem, hogy elmélkedés közben még egy pohárral megittam a Dom Pérignonból. Meglepett, hogy máris a fejembe szállt. Hogy felfrissítsem magam, megmasszíroztam a homlokom, közben egy bársonyos női hang elnézést kért a kellemetlen hanghatásért, cserébe azonnal dalra fakadt. A környező asztaloknál ülő vendégek egy emberként bámulták a zenekart. Gyanítottam, Florian ismeri a programot, és azért késik, hogy társalgásunk még kevesebb feltűnést keltsen. Hiszen ki figyelne ránk, ha néhány méterrel odébb látszólag érdekesebb dolog történik? Noha bosszankodtam, a várakozás közben elfogyasztott pezsgő segített rajtam: már egyáltalán nem izgultam, sőt a gátlásaim egészen feloldódtak. Nyilván ennek köszönhettem, hogy amikor a gombszemű által korábban elhajtott pincérfiú mellém lépett, néhány másodpercig elkalandoztam merészen dudorodó szövetnadrágján.

– Elnézést hölgyem, a nyilvános fülkében egy hívás vár önre. – Egészen közel hajolt hozzám, hogy a zene ellenére is halljam.

Inge felső két gombját laza eleganciával kioldva hagyta, s rálátást nyertem dudorodó mellizmaira. Le kellett hajtanom a fejem, hogy erőt vegyek magamon, különben biztosan letépem róla a felesleges szövetet. Tiszta fejjel eszembe sem jutna nálamnál éretlenebb sráccal kezdeni, akkor mégis felfigyeltem a legfeljebb húszéves fiú frissen nyírt hajára, kölykösen sármos pofijára, és eres kézfejére. Elkalandoztam: vajon mindenén ennyire dudorodhatnak az erek?

– Mi ütött belém? – sóhajtottam immár a parkettapadlót bámulva.

– Hölgyem, rosszul érzi magát? – kérdezte a fiú.

Megcsóváltam a fejem. Legszívesebben hozzátettem volna, hogy épp ellenkezőleg, néhány pohár Dom Pérignontól tökéletesen feloldódtam. Ehelyett azonban igyekeztem megregulázni a vágyaimat, és úrinői tartással néztem rá:

– Biztos, hogy jó asztalhoz jöttél? – Szemrebbenés nélkül letegeztem a fiút.

A pincér bólintott, majd miután látta, nehezemre esik kikecmeregni az asztal mögül, felsegített. Kacérkodtam a gondolattal, hogy egészen véletlenül megbotlom, és felsőtestét markolva kitapintom az izmait, de türtőztettem magam. Egy lemondó mosoly kíséretében a firtató tekintetek elől diszkréten elrejtett, nyilvános fülkéhez tipegtem. Soha nem éreztem annyira könnyednek, felszabadultnak és kívánatosnak magam, mint akkor. Legszívesebben, retikülömet a magasba emelve táncra perdültem volna a jazzmuzsikára.

– Jó estét, Florian vagyok. Remélem, jól érzi magát. A telefonfülke mellett lévő lifttel jöjjön fel az ötödikre, ott térjen át a lépcsőházba. Nyugodjon meg, az ötödiken nem működnek a kamerák. Nem lesz nyoma, hogy fent járt. Egy félemeletet kell fölfelé haladnia, amikor majd egy rácskapuval találja szemben magát. Nyitva lesz. Tovább kell jönnie fölfelé. Ott várok magára – kaptam a telefonból az utasítást.

A férfi hangja mindennemű érzelemtől mentesen kongott. Szememet forgatva hallgattam, nem csak levelében, de a telefonban is úgy kommunikált, mint egy bevetésen lévő titkos ügynök. Szex James Bond. Értettem, hogy a gazdag és férjes asszonyoknak fontos és egyben izgató lehet a titkolózás, engem ez inkább megnevettetett. De azt hiszem, abban az állapotban mindenen kacarásztam volna.

– Én pedig itt vártam magára – válaszoltam összegabalyodó nyelvem dacára határozottan. – Miért mennék, ha maga nem jött?

Visszagondolva kötekedőnek, ebből kifolyólag egy elviselhetetlen, részeg hisztérikának tűnhettem. És ezzel meglehetősen sokat kockáztattam, hisz bűbájosnak kellett volna lennem ahhoz, hogy találkozásunk alkalmával meggyőzhessem Floriant az életrajz létjogosultságáról. Egyébként miért menne bele? A férfi a rejtélyességéből él, ügyfelei az első randevú előtt még egy árva fotót sem láthattak róla. Nem rossz üzlet: már azért is ki kellett pengetni a teljes tiszteletdíjat, hogy az ember eldönthesse, izgatja-e egyáltalán a pasas. Reklamációt pedig természetesen nem fogadott el.

Kérdésemre nem érkezett azonnal válasz. Sőt, már-már azt gyanítottam, a férfi rám tette a kagylót, amikor megszólalt:

– A számlát rendeztem. Várom – tájékoztatott, és mielőtt reagálhattam volna, megszakította a vonalat.

Meglepve, pipiskedve az asztalomhoz kukucskáltam, a pincérfiú éppen tálcára pakolta a poharakat, valamint a maradék pezsgőt. Fájt a szívem. Indulás előtt lehúztam volna még egy utolsó pohárral, és a gombszemű ajándékdesszertjének is lőttek. Visszahelyeztem a kagylót a helyére, idegesen a női mosdóba rontottam, majd mindkét kezemmel az egyik mosdótálcának támaszkodtam. Florian flegmasága elbizonytalanítóan keménynek tűnt. Felmerült bennem, jobb volna angolosan távozni. De mégsem hagyhattam elveszni a nyolcszáz eurómat. Furcsa, hogy a férfi, mintegy meglepetésként kifizette a méregdrága pezsgőt. Mindig hasonlóan csinálhatta, az itallal szándékozhatott imponálni ügyfeleinek. Miközben a nők arra számítanak, hogy neki kell majd állniuk a számlát, drága ajándékot kapnak. Talán még azt is elhitették magukkal, hogy nem kurvánál járnak. Be kell vallanom, a férfi viselkedése engem is megzavart, egyre jobban érdekelt, ki rejtőzhet a misztikus ködbe burkolózva.

– Meg tudod csinálni – mantráztam saját tükörképemnek. – Képtelen lesz ellenállni neked. Ledöntheted a bálványt.

Patrik mellett megtanultam, hogy női mivoltommal bármit elérhetek. A pezsgőnek hála, kezdeti bátortalanságom talpraesettségbe fordult. A tükörben kiigazítottam a sminkemet, merészebbé tettem a dekoltázsomat, és csuklómra spricceltem, majd a nyakamra kentem a parfümömből. Aztán, biztos, ami biztos alapon, bekaptam egy nyugtatót. Ártani nem árthat, csak a kedvem lesz tőle virágzóbb – gondoltam.

Indulásra készen álltam, hogy megbabonázzam a dörzsölt Floriant. Kihívásként tekintettem rá. Még akkor is a szemébe akartam nézni, ha a könyv ötletét meghallva, elzavar. Hittem benne, hogy pusztán a kisugárzásából ihletet merítve, képes leszek hasznot húzni méregdrága találkozásunkból.

A felvonó villámgyorsan siklott az emeletek között, ahogy a digitális kijelzőn peregtek a számok, úgy növekedett bennem a lelkesedés. Tétlenségemben dúdolni kezdtem a felvonó belső hangszóróiból duruzsoló, ismerős dallamot, aztán az ötödik emeletre érvén, céltudatosan kiszálltam. A lépcsőház ajtaját, a vészkijárat jelzést követve, két méternyire a liftaknától találtam. Összerándultam, mikor a nehéz ajtó visszhangozva bevágódott mögöttem, de semmi nem rettenthetett el. A lépcsőn felfelé haladva valóban egy nyitott rácskapuhoz értem. Olyanhoz, amelyet akkor használnak, ha valamire nagyon vigyázni akar az ember. Tűsarkúm kopogását hallgatva róttam tovább a fokokat, mígnem a lépcső tetején, egy sötét fából készült ajtó előtt találtam magam.

Megérkeztem az oroszlán barlangjához.

Ott álltam Budapest felkapott szállodájának kihalt lépcsőházában, egy ajtónyira az ország hírhedt férfi prostituáltjának szentélyétől. Zsigereimben éreztem, életem attól a pillanattól elképesztő fordulatot vesz.

– Egy padlástér?

A nagy Florian egy koszos padlástérben fogadja ügyfeleit? Annyira hihetetlennek és egyben kiábrándítónak tűnt, hogy léteznek nők, akik egy padláson eltöltött pásztoróráért képesek súlyos összegeket kifizetni egy férfinak. Eltűnődtem, hányan járhattak már a titkos helyen. Hányan léphették át a rácskaput, és vajon ők min gondolkoztak közben? Volt-e elképzelésük arról, mi várja őket odabent, vagy vágytól vakultan tették, amit az ösztrogén diktált? Saját példámból tudtam, a józan ész csak elbizonytalanít. Szóval cselekednem kellett, mielőtt eltökéltségem fogyatkozni kezdene.

Kopogtam, majd benyitottam Florian világába.

Egy folyosószerű helyiség, és meglepő tisztaságillat fogadott. A szűk előszobából tágasabb tér nyílt, melynek ablakain keresztül félhomály költözött a padlástérbe. Előítéleteimre rácáfolva, a lakást alaposan felújították, a padlót fekete parkettával fedték, a falakat sötétkékre festették. Karnyújtásnyira tőlem paraván állt, mögötte egy szék körvonalait véltem felfedezni.

– Csak úgy jöhet tovább, ha levetkőzik – a mélyen búgó férfihang hallatán ösztönösen megremegett a térdem.

Florian az előszoba végében, karba tett kézzel lépett az ellenfénybe, mindössze a sziluettjét láthattam. Magas, deltás férfi, a holdfény kirajzolta a karján duzzadó izmokat. Gyomrom görcsbe rándult, és felmerült bennem a kérdés: ugye van rajta ruha? Megnyugtatóan konstatáltam, hogy atlétatrikót és hosszúnadrágot visel.

– Nem szeretnék levetkőzni – válaszoltam nyersen, majd nyeltem egyet, és igyekeztem kedvesebb hangszínre váltani: – Maga sem meztelen.

Florian, ahogy már kurta telefonbeszélgetésünk során is tapasztalhattam, nem kapkodta el válaszait. Kimért volt, megfontolt és férfiasan határozott:

– Az elegáns ruhája és cipője kényelmetlen. Csak feszélyezi, akadályozza. Ne mondja nekem, hogy jól érzi magát benne.

– Meztelenül érezném magam kényelmetlenül – álltam ellen az akaratának. Hunyorogtam. Bíztam benne, hogy megpillanthatom a férfi arcát, majd, a küldetésem csökkentett módját teljesítve, sarkon fordulhatok, és mégis eredményt felmutatva hagyhatom el a kéjbarlangot.

Magamon éreztem tekintetét. Alaposan szemügyre vehetett. Szerettem volna azt hinni, éppen azon tűnődik, ki ez a nő, és mi céllal érkezett, ha vetkőzni nem akar. Azt sem bántam volna, ha ezt kertelés nélkül megkérdezi. Ehelyett azonban lényegesen gyakorlatiasabb gondolat kavargott fejében, melynek hangot is adott:

– Milyen italt szeretne?

Egy pillanatra megállt bennem az ütő. A férfi megmozdult, azt hittem, felém indul, de megkönnyebbülésemre végül oldalra lépett, és eltűnt a fal mögött. Sziszegve fújtam ki a beszorult levegőt. Bátorságom porladó maszkját már csak a makacsságom tartotta arcomon. Kimérten, kopogó léptekkel indultam az ablakos szoba felé, útközben bekukucskáltam a folyosóról nyíló fürdőbe, amelyben három vörös gyertya pislákolt.

– Nem kérek inni, köszönöm.

Az előszoba falán bekeretezett képek lógtak. Első ránézésre combokat, melleket, hátakat és egy zavarba ejtően közelről fotózott vaginát véltem felfedezni rajtuk. Tátott szájjal követtem tekintetemmel az idomokat. Florian lakásában mindent a szexualitásra hangoltak.

– Ezeket a fotókat maga készítette? – bukott elő belőlem a kérdés, mihelyt átléptem a szoba küszöbét.

A következő másodpercben a falnak feszítve találtam magam. Táskámat elejtettem, lábam megbicsaklott, és kifordult a tűsarkúból. Felnyögtem a jobb lábfejembe nyilalló fájdalomtól. A férfi mögöttem állt, a tarkómat fogta, erejével sakkban tartott. Arcom jobb fele a falhoz nyomódott, balomon Florian forró leheletét éreztem. Tenyerével betapasztotta számát.

– Konok vagy, ugye? Azt szereted, ha erőszakosak veled – fújtatott.

A szemközti falon húzódó ablakok üvegében megpillantottam a fölém tornyosuló robusztus férfitestet.

És láttam az arcát.

Az ismerőst, kinek a kelepcéjébe önszántamból sétáltam bele.

3

Egész nap korgott a gyomra, egyszerűen képtelen volt annyit enni, hogy elteljen vele. Eleinte nem mert belegondolni, mi okozhatja farkasétvágyát, majd a nap végén, amikor már majd kipukkant, elmosolyodott: végre! Visszagondolt az elmúlt egy hetére. Amikor rátaláltak a hullára, elfogta a hányinger, és bármennyire is szégyellte, képtelen volt visszatartani a rátörő hányást. Azóta pedig valóban mértéktelenül kívánta az ételt. Ezek a jelek sarkallták Fényes Laura nyomozónőt arra, hogy a BRFK-ról hazafelé tartva, az egyik ügyeletes patikában megvásárolja tízedik terhességi tesztjét. Kilenc negatív eredmény után nem akart újra csalódni, ezért várt a csodára, mely alapjaiban változtatná meg az életét. Végre neki is kijárt volna ennyi az élettől.

A tesztet táskájába süllyesztve várta, hogy párja elaludjon. Nem akarta fölöslegesen felzaklatni a férfit. Annyiszor kergette már hiú ábrándokba, majd lombozta le a negatív eredménnyel, hogy inkább türtőztette magát. Az egykor ragyogó nyomozókarriert befutott Kovácsnak amúgy is megvolt a maga baja. Miután két és fél éve egy akcióban elveszítette a bal szemét, csőstül érték a csapások. Lelkiereje elhagyta, a korábban harcos természetű férfi feladta az önmagával folytatott küzdelmet. Felépülése után még lelkesítették a folyamatban lévő ügyekkel kapcsolatos eszmecserék, tudásával próbált segíteni egykori csapatának, ám egy ideje már a krimisorozatokat is messziről elkerülte. Noha az akkori főnökének köszönhetően papíron még állományban volt, gyakorlatilag a négy fal között, céltalanul tengette napjait.

„Köszönöm, hogy ilyen jó vagy hozzám” – Laura egy esztendőn át, minden éjszaka ezt a mondatot hallva szenderedett álomba.

Kapcsolatuk eleinte sem volt felhőtlen. Laura a férfi beosztottjaként dolgozott a BRFK gyilkossági osztályán, titkolniuk kellett a viszonyukat. A csinos és fiatal nyomozónő fülig beleszeretett Kovácsba, aki valójában csak szexuálisan érdekelődött iránta. Súlyos sérülését követően azonban a férfi rádöbbent, csak Laurára számíthat. Eljegyezte a nőt. Úgy tűnt, egy tragédia kellett ahhoz, hogy egymásra találjanak, majd ez az illúzió is gyorsan szertefoszlott. Kovács személyisége alapjaiban megváltozott, Laurának pedig szembesülnie kellett a gyötrelmes ténnyel, miszerint vőlegénye csak egyetlen esetben találhat újra önmagára. Egy gyerek nagy felelősség, de talán kirángatná a férfit a letargiából. Mindketten így gondolták, és egy év intim elhidegülés után, újra elkezdték fölfedezni egymás testét. A harmadik sikertelen hónapot követően aztán bejelentkeztek családtervezésre. A vizsgálatok kimutatták, az izomkolosszus Kovács, a hosszú éveken át használt szteroid injekciótól szinte meddővé vált. Életmódváltás és szigorú gyógykezelés szükségeltetett ahhoz, hogy spermiuma újra termékeny legyen. A férfiúi hiúságáról ismert nyomozó mentális állapota, ettől tovább romlott. Az elmúlt hónapok során a televíziózáson és evésen kívül nemigen foglalkozott mással. Súlya rohamosan gyarapodott, kedve egyhangúságban ragadt. De Laura nem adta fel. Az összes ellenérzésével megbirkózva újra és újra a férfi karjai közé simult. Kitartása végre talán eredménnyel járt.

– Azt hiszem, nyomon vagyunk – próbált beszélgetést kezdeményezni, miközben az ágy szélén ülve, testápolóval kenegette a combját.

Érdeklődés helyett azonban csak méltatlankodó morgást kapott reakcióként. Kovács meg-megbicsakló fejjel egy bokszmérkőzést nézett a televízióban, és bár minden bizonnyal eljutottak tudatáig Laura szavai, magasról tett rájuk. Az sem érdekelte, mire utal a nő. Pedig egyrészt viccesen célozhatott a gyermekáldásra, másrészt az aktuális munkájára – hiszen mindkettőben, úgy tűnt, jó úton jár.

Ketten éltek ugyan a belvárosi lakásban, a férfi egyedül kívánt maradni önmagának kialakított világában.

Minden megváltozik, ha végre jön a baba – hitegette magát Laura, és táskáját felnyalábolva a fürdőszobába zárkózott. Türelmetlen volt, nem bírta kivárni, hogy Kovácsot elnyomja az álom. Kicsomagolta a tesztet, esendőn az égre emelte tekintetét, amikor megcsörrent a telefonja.

– Megcsíptem! – kurjantotta a vonal túlsó végén Farkas nyomozó.

Laurának indulnia kellett, hogy letartóztasson egy gyilkost.

Az örömhír későbbre maradt.

4

– Cseszd meg, milyen büdös van itt! – Fiatal férfihang recsegett a televízió hangszórójából.

Rémes rendetlenség uralkodott a képernyőn feltáruló szobában. Kacatok hevertek szerteszét, a padlót levetett ruhadarabok, gyűrött újságok, üres konzervdobozok meg sörösüvegek tarkították. Csaknem bokáig állt a szemét. A kamera kezelésére befogott kezdő helyszínelőnek óvatosan kellett lépkednie, nehogy egy szerencsétlen pillanatban hasra vágódjon a kacat-akadálypályán. Dolgát tovább nehezítette, hogy a gyanúsított lakásában a szolgáltató kikapcsolta az áramot, így a rendőrség néhány elemlámpája biztosította a világítást. A színes képet szemcsék tarkították, minden egyes lépésnél úgy tűnt, mintha földrengés rázná meg a helyiséget.

Dr. Lengyel Dávid besötétített nappalijában ülve nézte a videót, és azon tűnődött, hogy a hasonló amatőr felvételek esetében, mennyire hatásvadász elem a vészjósló félhomály. Mintha csak egy péntek esti, alacsony költségvetésű horrorfilmre kapcsolt volna valamelyik huszadrangú kábelcsatornán. Tisztában volt ugyan a ténnyel, hogy az egykor a mocskos lakásban élt fickó már halott, unalmában mégis arról fantáziált, hogy baltával hadonászva, az egyik sarokból ráront a gyanútlan helyszínelőre. Akár zombiként, akár begőzölt sorozatgyilkosként. Az legalább valamelyest feldobta volna a remegő képsorokat.

A kriminálpszichológusnak égett a szeme, ostorozta magát, amiért napok óta halogatva, az utolsó pillanatra hagyta a videók megtekintését. Több lemeznyi anyagot kapott, és addig semmiképp nem térhetett nyugovóra, míg az Olaszországból érkezett felvételhalom végére nem ér, és amíg össze nem kapar belőle egy épkézlábnak tűnő szakvéleményt. Nem csupán megígérte, hanem a megbízása részét képezte, még akkor is, ha nem fűlött hozzá a foga, és valójában már fél lábbal kiszállt a nyomozásból. Keserű fintorral hunyta le a szemét. Újabb átvirrasztott éjszaka várt rá.

Megkísértette a hűtőbe száműzött whisky gondolata. Délután, a budapesti landolás előtt, az egyik hófehér mosolyú légiutas-kísérő adta át neki a díszdobozos palackot. A társaság ajándéknak szánta az italt, amiért az Európa-szerte híres pszichológus gyakran választja járataikat. Rendesen biztosan tiltakozott volna ellene, igyekezett az alkoholt minél távolabb tartani magától, ám ezúttal gond nélkül elfogadta az italt.

Talán el is fogyaszthatná, de legalább egy pohárral kijárna neki.

Megrázta a fejét.

Észhez kell térnie!

A szesz elgyengíti és felpiszkálja zabolázhatatlan énjét. Főképp, mert már hetek óta fárasztóan egyensúlyozott a penge élén. Ebben az állapotában egy aprócska óvatlanság is elég volna ahhoz, hogy a mélybe zuhanjon.

Mi tagadás, az olasz ügy kifogott rajta, pedig az elmúlt esztendőkben szerzett tapasztalatai alapján rutinfeladatnak indult. Egy tizennyolc éves lánynak nyoma veszett. A családjánál nem sokkal később emberrablók jelentkeztek, és a szokásos „ha bevonják a rendőrséget, csak darabokban kapják vissza” fenyegetőzés kíséretében, ötvenezer euró váltságdíjat követeltek. A munkás szülők a recesszió beütése óta napi gondokkal küszködtek. Nem rendelkeztek megtakarítással, nem voltak módos rokonaik, sem gazdag barátaik. A házukra terhelt jelzáloghitel miatt újabb kölcsönről nem is álmodhattak.

Sakk-matt.

A szülők úgy ítélték meg, hogy Bettinát egyetlen módon kaphatják vissza: ha beavatják a rendőrséget, és az állam kifizeti a horribilis összeget. Ám törekvésük hiábavalónak bizonyult, az állami vezetők még az intenzív médianyomás ellenére sem változtattak az egész világvezetésre jellemző protokollon, miszerint a zsarolás nem tárgyalási alap. A tettesek, akár egy szedett-vedett terroristacsoport tagjai, egy ártatlan lány életét fenyegetve igyekeztek sarokba szorítani a politikusokat, és próbáltak nagyot kaszálni. Hiszen az áldozat a nép gyermeke, a bűnözők pedig azt éreztették, az áldatlan gazdasági állapotok miatt kényszerültek az igencsak alternatív pénzkereseti megoldásra.

Az emberrablók, közel egy hét várakozás után, begorombultak. Nap, mint nap hátborzongató videókat készítettek a lányról: egy, a feje búbjáig álcába öltözött férfi rendszeresen erőszakoskodott az áldozattal. Az aktusok végén pedig a váltságdíj egyre növekvő összegét közlő cédulát mutatott fel a kamerának. Ennél a brutális fordulatnál került a képbe Lengyel. A felesleges erőszak túlmutatott a puszta nyerészkedésen, az elkövetők élvezték hatalmukat, viselkedésük tragikus végkimenetelt jósolt. A csodabogárként ismert Lengyelnek kellett megfékeznie őket.

A huszonkilenc esztendős korára figyelemre méltó sikereket elért kriminálpszichológus speciális esetekben, külső tanácsadóként állt a nemzeti és nemzetközi bűnüldöző szervek szolgálatára. Gyakran foglalkoztatták, a gazdasági válság pedig – ahogy a példa is mutatja – még inkább lendített az „üzleten”: a megszűnt munkahely, az elveszített jövedelem, a társadalmi lefokozottság vagy éppenséggel az élet terhei alatt összeroppant párkapcsolat bűnre sarkallta a labilis idegállapotú embereket.

Lengyelnek, az aktákat tanulmányozva, első feladatként arra kellett rájönnie, a Bettina-ügyben melyik férfi a vezéregyéniség. A csoportban elkövetett bűntények esetében soha nincs mellérendeltségi viszony, valamelyik tettes dominánsabb a másiknál. A domináns fél ugyanis rendszerint a háttérből irányít, a piszkos munkát az alárendelt végzi. Az ominózus eset erőszakoskodó alakja azonban túlontúl önállónak bizonyult, és az egyre növekvő árat is ő szabta meg. Egy ennyire határozott egyéniség biztosan nem tűrné, hogy uralkodjanak felette. E gondolat mentén haladva, a feltehetően harmincas elkövető társának egyáltalán nem jutott szerep a bűntényben. De, akkor mit keresett ott? – tette fel újra és újra magának a kérdést a kriminálpszichológus.

Lengyelt a különös kapcsolat feltérképezése motiválta. Az igazat megvallva a gyilkosságok esetében kivétel nélkül a tettesek keltették fel az érdeklődését. Az áldozatokat természetesen sajnálta, a potenciális jelölteket féltette, ám az igazi hajtóerőt a bomlott elmék kiismerése jelentette a számára. Az agyukba akart férkőzni, érteni szerette volna cselekedeteik mozgatórugóit, és érezni a vágyaikat. Hiszen egy tőről fakadt velük. Hasonlít hozzájuk. Csak kevesen tudják, mennyire.

Miután a pszichológus elvállalta az ügyet, a médiával szemben érzett viszolygását leküzdve, egy esti hírműsorban próbálta felvenni a kapcsolatot az elkövetőkkel. Burkoltan, de üzent a dominánsabb félnek. Hitt benne, hogy az eset kapcsán készített interjú felkelti a férfi érdeklődését. Kibújik az álarca mögül, majd egy levél vagy videoüzenet formájában beleáll a tárgyalási helyzetbe. Lengyel kapott választ, de egy kicsit másképpen, mint ahogyan számított rá.

A keserű visszaemlékezés közben, szinte öntudatlanul bontotta meg a palackot. Mire magára eszmélt, késő volt visszakozni, és ha már így alakult, rögtön dupla adagot töltött. Beleszagolt, körkörös mozdulatokkal kevergette, és alaposan szemügyre vette az aranyló italt. Megadta magát…

– El ne hányd magad! – figyelmeztette őt a képernyőn guggoló helyszínelő, aztán felállt, hogy a kamera számára is jól látható legyen a holttest.

– Helló, Jim Beam! – dünnyögte Lengyel, majd kortyolt a pohárból, és összeszorított szemmel élvezte, ahogy a hűtött alkohol simogatja a torkát.

Gyakran beszélt magában, de ezt egyáltalán nem tartotta különc szokásnak. A kimondott szavaknak erejük van: kontrollálják és ösztönzik az embert. Munka közben is sokszor motyog magát egy-egy üldözöttje bőrébe képzelve – vagy felmorog belőle a valódi énje? Természetesen közönség előtt csak végszükség esetén produkálta magát, a rendőrkollégák a skizofréniára utaló jelek nélkül is ferde szemmel tekintettek rá, amiért fiatalon minduntalan a „megmondóember” szerepébe kényszerült. Úgy tett, mintha az előítéletesség nem zavarná, ám valójában borzasztóan frusztrálta.

A távirányítóért nyúlt, és visszapörgette a felvételt oda, ahol az alkohol csábításának engedve elveszítette a fonalat. De semmi nem változott, a felvételen szereplő szoba ugyanolyan piszkos, rendetlen és jelentéktelen maradt, mint volt. Ezek alapján legfeljebb annyit írhatott a jelentésbe, hogy az áldozat szétszórt, kallódó, egyik napról a másikra tengődő személyiség. Semmi többet. Semmi hasznosat, amivel segíthetné a nyomozást. Pedig szüksége volt legalább egy parányi részletre, hogy végre összeállhasson az olasz kirakós. Talán csak a képernyő csücskében tűnik majd fel egy, első ránézésre jelentéktelen részlet, amelynek azonban kardinális szerepe lehet a nyomozati áttörésében.

Az emberrablóknak szánt üzenete tehát célba ért, ám a válasz korántsem abban a formában érkezett, ahogy azt a pszichológus logikázta. Bár nem Lengyel hibázott, magát okolta, amiért porszem jutott a gépezetbe. Az interjú során a riporternő elragadtatta magát, és gyávának titulálta a két elkövetőt. Lengyel próbált ékes mondatokkal korrigálni, de elveszett a gyakorlott szófosóval szemben. Ezért is gyűlölte a tévés újságírókat: a többségüket kizárólag az érdekli, hogy a képernyőn parádézva, saját véleményüket sulykolhassák a nézők fejébe. Öntömjénezésre, és a népszerűségük növelésére használják a műsoraikat – azt várják, hogy a világ hírei is róluk szóljanak. Hol van ebben akár egy árnyalatnyi szakmaiság? Hol marad az objektivitás? Összehordott, alaptalan ostobaságaikkal ráadásul még ártanak is a nyomozásoknak.

A tévéinterjú után két nappal újabb videofelvétel érkezett Bettina szüleinek címére, ám már közvetlenül Lengyelnek dedikálva. Míg a lány alázásáról készült képsorokat egy sötét, pinceszerű lyukban rögzítették, a pszichológusnak szánt üzenetet egy szobában vették fel. Abban, amelyről azóta kiderült, hogy az egyik elkövető lakása, és amelynek helyszíneléséről Lengyel egy komplett tévésorozatra is elegendő anyagot kapott az olasz zsaruktól. Bettinára ebben a videoüzenetben nem osztottak szerepet, az általában meztelen, összekötözött áldozat helyett a nyomozók az egyik rettegő, maszk nélküli elkövetővel néztek farkasszemet.

A terv – ugyan ezt merészség kijelenteni – bevált, az interjúban elhangzott személyiségleírás cselekvésre buzdította az elkövetőeket. Teljes bizonyossággal ugyan nem állíthatta, de Lengyelnek meggyőződése volt, hogy a tévéadás láttán az alárendelt fél pánikba esett, és visszavonulót fújt. Beteges lelkületű társa azonban rendíthetetlenül kitartott célja mellett, és erejét, mintha párbajoznának, a pszichológusnak is be akarta bizonyítani – ha együtt nem, hát egyedül folytatta a küldetést. Álarca mögül, eltökélt tekintettel a kamerába bámulva, egy hangtompítós fegyverrel fejbe lőtte a társát. Tettét a kamera mindvégig rögzítette.

Lengyel, hogy szorongását ellensúlyozza, ismételten kortyolt a whiskyből.

A földön heverő, élettelen testre fókuszált a kamera. Résnyire tátott száj, fennakadt, üveges szem meredt a nagy büdös semmibe. Feje alá terebélyes tócsába gyűlt a megalvadt vér. A pszichológus képtelen volt kitörölni emlékei közül a pillanatot, mikor a pisztolygolyó a férfi fejét átlyukasztva, vért, csontszilánkokat és agycafatokat fröcsköl szerteszét. Lassítva is több tucatszor kellett végignéznie a felvételt, edzett gyomorra volt szükség, hogy ne okádja el magát újra és újra.

Az olasz rendőrség teljes gépezete a felvételen látható, immár jobblétre szenderült férfit kutatta. Az arcát ismerték, és a videofelvétel révén a tetthelyre is betekintést nyertek, ám fogalmuk sem volt, merre indulhatnának. Arcfelismerő rendszerük nem mutatott egyezést, tehát az illető alighanem priusz nélkül keveredett az ügybe. Napokkal később, egy szomszéd bejelentése alapján jutottak el a külvárosi lakótelep paneljébe. Ám Lengyel akkor már nem tartozott a nyomozócsapat tagjai közé. Önszántából határozott úgy, hogy kilép.

Pályája elején megfogadta, ha valaha nem tudja magabiztosan ellátni a feladatát, és ezáltal emberéletek száradnának a lelkén, abbahagyja. Bár a kudarc többször is kísértette munkája során, hűséges társa, az ösztöne, egészen az olasz esetig sosem hagyta cserben. Most azonban úgy érezte, felületessé vált. Elbízta magát, elhitte magáról, hogy valóban csodagyerek, pedig talán csak hazárdőr, akinek leáldozóban van a szerencsecsillaga.

A vezető nyomozó, Gianpaolo tudomásul vette Lengyel felmondását – aki kínosan érezte magát, mintha egy vizsgabiztost próbálna meggyőzni nem létező tudásáról –, de hosszas elmélkedésbe kezdett az emberi esendőségről. Az igazságszolgáltatás tekintetében teljesen abszurd reakció, hogy egy bűnöző meggyilkolása miatt búslakodik. Lengyel azonban csökönyösen kitartott álláspontja mellett. Ha akcióban, az emberrabló pillanatnyi döntéséből kifolyólag, rendőrök lövik le, az más tészta, ez azonban kivégzés volt, és ő ítélte halálra a férfit. A csöndesnek indult párbeszéd, a pszichológusra nem jellemző módon, emelt hangú vitába torkollott. Lengyel önmagából kifordulva olyan kijelentésekre vetemedett, amikre visszagondolva égett képén a bőr. Gianpaolo a beszélgetés mélypontján, szemrebbenés nélkül megkérdezte, mikor volt utoljára nővel. Ezzel bizony megadta neki a kegyelemdöfést. A pszichológus soha nem érezte magát annyira sebezhetőnek, mint abban a félórában. Végül, hogy mielőbb szabaduljon, elfogadta az olasz nyomozó ajánlatát, miszerint távozik Rómából, de a távolból igyekszik a segítségükre lenni. Úgy gondolta, a kommunikációs akadályok majd elveszik a rendőrök kedvét a közös munka folytatásától. Tévedett.

Hazamenekült Budapestre, hogy kipucolja az agyát, és újraértelmezze az életét. A tankönyvekből pontosan tudta, a „kutyaharapás szőrével” közhelyet követve munkába kellene temetkeznie, ám a módszer alkalmazása eddig sem bizonyult hatásosnak. Vagy csak a szakemberekhez forduló lelki betegek többségéhez hasonlóan szimplán sajnáltatni akarta magát? Ezt sem zárhatta ki teljes meggyőződéssel.

Abba akarta hagyni.

Miért?

Mert máshogy képzelte az életét.

Mert másnak képzelte önmagát.

Amikor tizennyolc évesen úgy határozott, hogy kriminálpszichológusként kíván a köz hasznára válni, azzal hitegette magát, hogy képes lesz érzelmek nélkül helytállni. Hogy nem viseli meg sem halál, sem szenvedés, sem erőszak. Tíz év igazolta ezt, hiszen a válogatott szörnyűségektől is rezignált maradt. Aztán történt valami, ami alapjaiban változtatta meg a személyiségét. Amitől azóta gyakorta rémálmok kísértik, és ami életében másodszor fakasztott könnyeket belőle. Ami elgyengítette.

Másfél évvel ezelőtt volt egy ügye Görögországban. Egy ébredező sorozatgyilkos megölt egy nőt, majd néhány nappal később, egy másikat is elkapott. Utóbbinak volt egy kisfia, aki megígértette Lengyellel, hogy élve hazaviszi az anyukáját. Ám ő kudarcot vallott. És azóta képtelen volt kitörölni emlékeiből azt a vádló tekintetet, miután a gyerek megtudta, hogy az anyja halott. Ő volt az első ember, aki érzelmeket tudott kicsikarni belőle. Segíteni szeretett volna. Felügyelni a sorsát, és támogatni őt. De a kisfiú látni sem akarta. A pszichológus megpróbált a tragédiából felállva újra kősziklává változni, az olasz csalódás azonban ismételten szétmorzsolta.

Sok és sokszínű volt a ránehezedő teher. Összeroskadt a folytonos önkontroll alatt, besokallt a rendszertelen életmódtól, és mostanra nyomasztóvá vált a csaknem huszonkilenc éves magány. Whiskyvel a kezében, ebben a komor hangulatban legalább negyvennek érezte magát. A sors belekényszerítette abba, amit folyton került: önmagával kellett foglalkoznia.

– Át kell kutatnunk a lakást, hátha találunk valamit, ami a másik pasashoz vezet bennünket – adott utasítást kollégáinak a helyszínelést vezető Rosanna, majd gondterhelt ábrázattal a kamerához fordult. – Találtunk a falon egy üzenetet.

Lengyel üveges tekintettel figyelte az összefogott hajú, munkaruhába öltözött rendőrnőt. Azt gondolta, csontos arcának összes részletét ismeri, mégis mindig felfedezett rajta apró újdonságokat. Elidőzött a szemöldökén. Íves formája lágyított kemény pillantásán – bár nem volt annyira amazon természetű, mint azt a legtöbben feltételezték róla. A férfiak általában nehezen viselik a határozott nőket, inkább odébbállnak, mintsem lefejtsék róluk páncéljukat. Lengyelt azonban Rosanna öntudatossága izgatta. Pontosan tudta, a lelki szikárság nem más, mint álcázott esendőség. Az ösztön nem kiirtható, a gondoskodás, a ragaszkodás és a gyengédség még a legmaszkulinabb nőben is ott lappang.

– Az üzenetet valószínűleg vérrel írták, de a luminolos vizsgálat előtt ezt nem jelenteném ki. – Az operatőr a fal felé fordította a kamerát, a készülékhez erősített elemlámpa fényében tökéletesen kivehető volt a felirat, Rosanna mégis felolvasta:

– A gyávák korán halnak.

Lengyel kukkolónak érezte magát, mintha a videón keresztül megleste volna a nőt, pedig korábban látta számtalan helyzetben, többek között anyaszült meztelenül is. Amióta azonban kurta viszonyuknak vége szakadt, igyekezett a lehetőségekhez képest minél távolabb tartani őt magától. Ahogyan sokáig az alkohollal is tette.

Rosanna bántotta. Természetesen nem tettlegesen, de még csak nem is lelkileg gyötörte – a puszta létével okozott fájdalmat neki. És az érzés kölcsönös volt. Alig néhány hete kerültek munkakapcsolatba, és úgy vonzották egymást, mint fémet a mágnes. Egyértelmű volt, hogy képtelenek elkerülni az elkerülhetetlent, már az első privát találkozásukon az ágyban kötöttek ki. Ahol Lengyel csődöt mondott. A fiatalkori traumája miatt önkéntes cölibátusba vonult pszichológus libidója ugyan az egekbe szökött, az aktus előtt mégis visszavonulót fújt, és magára hagyta a nőt. Rosanna önbecsülésén csorba esett, Lengyel híres összeszedettsége szétszóródott, és attól az éjszakától kezdve mindketten hibát hibára halmoztak.

Kutyaharapás szőrével – sejlett fel ismét Lengyelben a közhely. Ha ugyebár valamiben kudarcot vallunk, mielőbb újra neki kell veselkednünk, különben a csalódás örökre ránk nyomja bélyegét. Következésképp: szeretkeznie kéne. A doki le-lecsukódó szemmel, whiskymámorosan elvigyorodott. Milyen kellemes és egyszerű gyógymód volna – már amennyiben nem kerülne utána börtönsorra.

– Ezt Lengyelnek üzenhette – jegyezte meg a szöveg láttán a kamerát kezelő, kamaszos hangú helyszínelő.

A pszichológus a rossz képminőség és a szemhéjára nehezedő álmosság ellenére is látta a képernyőn Rosanna megvetéssel teli grimaszát. Haragszik rá. De vajon milyen érzelmet váltott volna ki belőle, ha megtudja, hogy miközben az ágyban hemperegtek, Lengyel elméjében horrorisztikus fantáziaképek születtek róla? Ennél a lehetőségnél még az is kedvezőbbnek tűnt, hogy érzéketlen tuskónak titulálja.

Az alkohol megtette hatását, az egyébként is fáradt pszichológus eltompult, a valóság árnyalatonként fakult. Mintha hipnotikus állapotba esett volna, felderengtek előtte a borzalmas látomások, amint kikötözi, és a végletekig kínozza a karakán nyomozónőt.

Szállodai vándormadárként kopogáshoz szokott, ezért először azt hitte, a képzelete játszik vele, amikor megszólalt a csengő. A második, szokatlanul hosszú kísérlet azonban kiverte az álmot a szeméből. Az ajtó előtt várakozó, hívatlan vendég türelmetlennek bizonyult, mialatt Lengyel megdörzsölte fáradtságtól viszkető szemét, és leállította a videót. Az illető még kétszer próbálkozott, másodjára már le sem vette ujját a csengőgombról.

– Megyek, megyek már! – kiáltotta a pszichológus.

Dühösen tépte fel az ajtót, arra készült, hogy melegebb éghajlatra küldi az erőszakos vendéget.

– Fejezze már be… – vicsorogta, ám azonmód el is harapta a mondat végét.

– Bocs, nem hallottam a csöngést – bámult hatalmas szemével Lengyelre a küszöbön álló nő, majd miután alaposan megtaposta a lábtörlőt, invitálás nélkül belépett a lakásba.

A pszichológus a kilincset szorongatva, tekintetével követte a vállán méretes táskát cipelő ismerőst. Alig hitt a szemének. Kicseszett sorsörvényben volt, vajon milyen mélyen van a meder alja? A meglepetéstől – és nyilván a whisky hatására – fájdalom nyilallt halántékába.

– Gyönyörű a lakásod – ámuldozott a nő, miközben egy párduc kecsességével vonult végig az előszobán.

– Hangszigetelés – motyogta Lengyel.

– Tessék? – fordult felé hunyorogva a vendég. Letette a táskáját, és elkezdte lefejteni magáról a télikabátot.

– Hangszigetelt a lakás, azért nem hallottad kívülről a csengőt – magyarázta a férfi gondterhelt arccal, majd becsukta az ajtót. – Hogy kerülsz ide?

A nő fürkésző tekintettel bámulta Lengyelt, majd elejtett egy halovány mosolyt:

– Most vissza kellene kérdeznem, hogy… – Megköszörülte a torkát, és széles vigyort erőltetve folytatta: – Nem is örülsz nekem?

Lengyelnek arcizma sem rándult. Tetőtől talpig végigmérte a – némi túlzással – ezer éve nem látott Dórát. A nő, kamaszkora egyik legsötétebb emlékének főszereplőjeként szüntelenül kísértette, és a történtek óta nem is óhajtott találkozni vele. Azt gondolta, az érzés kölcsönös. Erre, a legváratlanabb pillanatban, a fejében lakozó démon megtestesüléseként újra betoppan az életébe. Senkinek nem kívánta azt a szégyenérzetet, amit a látogatója ébresztett benne. Amúgy is rossz passzban volt, ez igazán nem hiányzott neki.

– Honnan tudtad, hol lakom? – törte meg a közéjük furakodó csendet.

– A szüleidtől. – Dóra úgy tett, mintha nem is értené a kérdést. Kabátját felakasztotta az ajtó mellett álló fogasra, nagyon otthonosan érezte magát.

A pszichológus nyugalmazott rendőr édesapja egészen más módszerekkel kezelte a szégyen kérdését, mint a fia. Ő kötelességének érezte nyomon követni Dóra sorsát. Annak a lánynak az életét, akit ikrei közül az egyik hajszál híján megölt, ám lelkileg még így is egy életre megnyomorított. Lengyel Dávid ikertestvére ugyanis semmiben nem különbözött azoktól a hasadt elméjű bűnözőktől, akiket a kriminálpszichológus üldözött. Tamás tizennyolc éves korában, éppen az érettségi előtti napokban mutatta ki a foga fehérjét. Összeismerkedett a csinos, karakán Dórával, és úgy festett, a világ legintenzívebb szerelme az övék. Aztán az idilli kép váratlanul összeomlott, mikor a – gyaníthatóan az érettségi előtti stressztől – begőzölt Tamás a nyolcadik kerület kietlen pályaudvarára cipelte Dórát, hogy ott alaposan megkínozza, majd megölje. Szerencsére idejében lebukott, amihez Dávidnak is köze volt. Lengyel apuka egyenes derékkal viselte a meghurcoltatást, egy pillanatra sem mentette fel magát a felelősség alól. Élő pajzsként védelmezte családja ártatlan tagjait, és intézte bűnös fia ügyeit. Egyértelmű volt, hogy a történtek után Dóra számíthat a Lengyel szülők támogatására, amivel a lány rendszerint élt is. A pszichológus a ritka családi vacsorákon mindenesetre így hallotta.

– Látom, iszogatsz. Meg sem kínálsz? – bökött fejével Dóra a nappali padlóján álló wishkys üvegre.

Lengyelnek szemet szúrt a lány szokatlan testtartása. Mellkasa előtt átfont jobb kezével, a bal vállát masszírozta. A kényszercselekvés eredhetett volna a találkozó okozta szorongásból, de valódi oka lényegesen embert próbálóbb volt. Ámokfutásakor Tamás, gyakorlatilag lenyúzta a lány válláról a bőrt. Az azóta nővé érett lány akkor sem lenne képes felejteni, ha a hosszú évek és a rendszeres pszichés kezelések eredményeképpen egyszer sikerülne mentálisan túltennie magát a történteken.

A pszichológus fejfájása migrénné erősödött. Nem akart faragatlannak tűnni, de szeretett volna mihamarabb búcsút venni hívatlan vendégétől.

– Minek köszönhetem a látogatásodat? – kérdezte, és ahelyett, hogy a burkolt kérésnek engedve öntött volna a whiskyből, karba fonta kezét.

– Bajban vagyok. A tudásodra van szükségem. Azt hiszem, csak te segíthetsz – motyogta Dóra, és elidőzött a tévéképernyőn kimerevített képen. – A barátnőd?

Lengyel elengedte füle mellett a kérdést.

– Pénzre van szükséged?