Barbara Wallace

Virágzó levendulamezők

Jennie Adams

Tűz és víz

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Barbara Wallace, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A ROMANA 747. eredeti címe: One Night in Provence (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Harlequin Books S. A., 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Romana 748. eredeti címe: Passionate Chef, Ice Queen Boss (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Scheer Emília

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 747-748. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-536-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Barbara Wallace

Virágzó levendulamezők

1. FEJEZET

Augusztus eleje

Valóban olyan szép ott, ahogy a prospektusban írják? Várj, nem is akarom tudni. Inkább mondd azt, hogy minden borzalmas!

Jenna arcát sugárzó napsütés melengette, miközben elolvasta barátnője sms-ét. Letette a pezsgőjét, és gyorsan készített pár fotót, bár tudta, hogy a mobiltelefonja nem fogja visszaadni az úgynevezett „provence-i tenger” arany- és levendulaszíneit.

A válasz azonnal megérkezett:

Utállak!

Jenna elnevette magát, még ha ez gonoszság volt is tőle. Nem kellene nevetnie, amikor szegény Shirley-nek Nantucketben kellett maradnia, és nem élvezheti itt vele együtt a napsütést. Sietve újabb üzenetet gépelt:

Jobban éreznéd magad, ha tudnád, hogy a napbarnított fürdőruhamodellek között én vagyok itt az egyetlen tejfehér bőrű lény?

Ez ugyan nem volt teljesen igaz, de egy kegyes kis hazugság még nem bűn. Gyorsan még egy mondatot hozzáírt:

Nélküled feleannyira sem szórakozom jól.

Ezt viszont őszintén így is gondolta. Shirley olyan volt neki, mintha a másik fele lenne, kolléganőként a gondozóotthonban, és munkaidőn kívül is. Valójában Shirley értesült a Merchant szállodavállalat jótékonysági árveréséről, és ő beszélte rá, hogy licitáljon erre a fantasztikus nyaralásra. Nélküle most nem ülne egy több évszázada épült francia kastély teraszán, és nem inna pezsgőt a reggelijéhez.

Butaság. Te csak érezd jól magad! Különben Beatrice még visszajön, hogy leteremtsen engem. Ne felejtsd el, ő azt akarta, hogy csodás kalandban legyen részed.

Jenna rövid választ küldött:

Megszívlelem Beatre tanácsát.

Semmiképpen sem akarta magára vonni kedvenc gondozottja síron túli haragját. Akkor már inkább kalandvágyó lesz.

A franciaszótáram sajnos Nantucketben maradt, és te is tudod, hogy az ember hamar bajba kerül, ha nem sikerül helyesen kifejeznie magát.

Megint postafordultával jött a válasz:

Akkor keress magadnak a szótár helyett egy szexi francia pasit! Vele egészen másfajta helyzetekbe kerülhetsz.

Jenna hangosan felnevetett, mire a szomszéd asztalnál ülő pár meglepett pillantást vetett rá. Ő meglengette a mobiltelefonját, hogy megmutassa, nem rajtuk nevetett. Aztán gyorsan gépelni kezdett:

Viccelsz? Amilyen szerencsés vagyok, biztosan egy önimádó bájgúnárt fognék ki.

Shirley kissé kioktatóan válaszolt:

Nem ezt feltételezed minden férfiról?

Jenna sietve visszavágott.

Minden okom megvan rá! – írta, és halkan felhorkant.

Nantucket úgy vonzza az ilyen férfiakat, mint mágnes a vasat. Shirley-vel az önjelölt milliárdosok klubjának nevezik őket. Mármint azokat a pasikat, akik a hétvégéken bérelt hajóval és üres bankszámlával eljátsszák, hogy a felső tízezerhez tartoznak. Csak azért, hogy a flörtölni vágyó hölgyeknél a lehető legtöbb pontot kapják.

Dél-Franciaország nem a White Whale kocsma.

A célzás, amelyet Shirley az otthoni férfiak kedvenc vadászterületére tett, újra megnevettette Jennát.

Viszont lehet, hogy sokkal rosszabb! Akkor pedig már inkább kísértsen Beatrice szelleme!

Shirley erre egy táncoló kísértet képét küldte el, és felszólítást is írt hozzá:

Ha mégis találsz egy dögös francia pasit, azonnal értesíts! Miközben a sebeimet nyalogatom itt, jól jönne, ha legalább hallanék valami izgalmasról.

Ne várj túl sokat! – hűtötte le Jenna.

Soha nem szoktam.

A majdnem depressziós kijelentés után Shirley nyilván újra összegömbölyödött az ágyában, hogy tovább aludjon, mert az amerikai New Englandben még kora reggel volt. Jenna ezalatt intett a pincérnek, és még egy pohár pezsgőt rendelt.

A tágas terasz előtt a provence-i táj a színek valóságos kavalkádját vonultatta fel, lila, zöld és sárga árnyalatokkal. Akár egy képeslap, csak sokkal látványosabb. Tíz nap egy francia kastélyban, virágzó levendulák között. Így reklámozta a Merchant Hotel az álomajánlatot, amelyre Jenna licitált az árverésen. A mellékelt prospektus egyenesen varázsos élményt ígért, amelyet nem szabad elszalasztani. Itt, a valóságban Jenna még mindig a varázsos bizsergésre várt.

Egy apró sóhaj után arra a nőre emelte a poharát, aki lehetővé tett a számára ezt az álomutazást.

– Köszönöm a kalandot, Beatrice. Megpróbálom kihozni belőle a legtöbbet.

Jenna magasabbra emelte a poharát, készített egy szelfit, és elküldte Shirley-nek, bár a kép siralmasra sikeredett. Még hárommal megpróbálkozott, aztán feladta.

Amikor árnyék vetült az asztalára, hunyorogva felnézett.

– Excusez-moi, mademoiselle – mondta egy mély hang. – Segíthetek esetleg?

Jóságos ég! Jenna előtt a legvonzóbb férfi állt, akit valaha is látott. Elegáns, kétsoros öltönye olyan volt, mint a szálloda egyik vezető alkalmazottjáé, akit Jenna már megismert. A Château de Beauchamp-nak ezt a pompás fickót kellene szerepeltetnie a prospektusában, futott át a fején a gondolat. Akkor garantáltan megháromszorozódnának a foglalások.

Jenna nagyot nyelt. Ki hitte volna, hogy a való életben is létezik olyan állkapocs, amelyet mintha kőből faragtak volna? Ráadásul a szeme színe olyan, mint a levendulamezőké…

Szedd össze magad! – eszmélt fel Jenna. Úgy bámulod a fickót, mint egy idétlen tini, csak mert elfogadhatóan fest! És ezt tudja is magáról. Erről árulkodott a mosolya, amellyel kivillantotta hófehér fogait.

– Nem lehetett nem észrevenni, hogy nem boldogul a mobiljával. Ha szeretné, szívesen lefotózóm a levendulamezővel a háttérben – ajánlotta fel a férfi.

Ez úgy hangzott, mintha más dolga sem lenne, csak az, hogy segítsen egy szállóvendégnek nyaralási fotót készíteni. Jenna gyomra izgatott remegésbe kezdett, de nyomatékosan emlékeztette magát, hogy a Seafarer szállodalánc ötcsillagos hoteljében ez bizonyára minden vendégnek kijár.

– Köszönöm. Attól tartok, nem értek a szelfikészítéshez.

– Ez azt jeleni, hogy nem saját magára koncentrál, hanem más dolgokra – felelte a férfi gálánsan.

Nem rossz válasz, állapította meg Jenna magában.

– Most mégis megpróbálkozom a szelfizéssel – mondta –, hogy képeket küldjek a barátnőmnek. Nem tudott elkísérni erre az utazásra, ezért meg akarom osztani vele az élményeimet.

– Sehol másutt nem találnánk Provence-ra jellemzőbb helyet. Odaállhatna a verandakorláthoz. Onnan lenyűgöző lenne maga mögött a táj.

Jenna igazat adott a férfinak. Talán a pezsgő tehetett róla, de biztos volt benne, hogy ilyen intenzív, élénk színeket korábban sehol sem látott a természetben.

– Először van a Château de Beauchamp-ban? – kérdezte a férfi.

– Igen. Amerikai vagyok, és korábban Franciaországban sem jártam soha. Nem tudtam ellenállni a lehetőségnek, hogy egy ezeréves kastélyban lakjam.

– Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom, mademoiselle, de néhány évszázadot le kell vonnia.

– Hogy érti ezt?

A férfi a teraszkorlátnak dőlt Jenna mellett.

– Ez nem az eredeti kastély.

– A prospektusban az áll, hogy a Château de Beauchamp a XI. század óta őrködik a völgy felett. Ezt csak vendégcsalogatónak szánták? – kérdezte Jenna.

– Az eredeti kastély sajnos elpusztult a XVI. században. Ha elnéz jobbra, a facsoport mögött még láthatja a torony romjait.

A férfi jobb kezének kisujján diszkrét arany pecsétgyűrű csillant meg a napfényben. Jenna összehunyorította a szemét, és valóban ki tudta venni a beomlott torony körvonalait.

– Ezt a kastélyt a d’Usay család építette, és Château Neufnek nevezte el.

– Vagyis csak ötszáz éve áll az épület, amelyben lakom.

– Remélem, nem csalódott nagyot.

– Túl fogom élni.

– Akkor jó. – A férfi mosolyától Jennának elállt a lélegzete. – Nem örülnék, ha kielégületlennek kellene látnom.

Jenna elvörösödött, aztán azonban nyelvi félreértésnek könyvelte el a szóhasználatot.

– Részt vett már kastélylátogatáson?

– Nem, még nem. – A kastély megtekintése is szerepelt a prospektusban, de Jenna semmit sem foglalt le előre, mert végre egyszer azt akarta tenni, amihez éppen kedve van. – Előbb adni akartam magamnak egy napot, hogy megszokjam a hangulatot, és feldolgozzam az új benyomásokat.

– Jó döntés. Tudta például, hogy az úgynevezett fehérterror idején a borospince szolgált a Compagies du Soleil találkozóhelyéül?

– Fehérterror? – kérdezte Jenna értetlenül.

– A régióban élők felkelése volt a francia forradalom hívei ellen. Hogy úgy mondjam, a mi saját forradalmunk – tette hozzá a férfi hamiskásan mosolyogva.

– Úgy érti, hogy fellázadtak a lázadók ellen?

– Inkább úgy mondanám, hogy kísérletet tettek a hagyományok megőrzésére, és a saját fejük után akartak menni.

– Azt senki sem veszíti el szívesen – vette át Jenna a férfi könnyed stílusát.

Magában azt találgatta, hány nő veszíthette el miatta a fejét. Ismert hozzá hasonló férfiakat, akik nagy játékosok voltak, de nem ilyen udvariasak. És messze nem ilyen vonzóak.

Ez a férfi viszont különleges abban, hogy könnyedén eljátssza, nem a szex érdekli, hanem ő. Persze csak azért tesz így, hogy én végül úgy táncoljak, ahogy ő fütyül, gondolta Jenna.

A férfi lehajolt hozzá, és a tekintetét kereste.

– Néha szórakoztató is lehet, ha az ember elveszíti a fejét, mademoiselle.

– Az én tapasztalataim szerint nem – mondta Jenna.

– Nem lehet, hogy csak rossz volt az időzítés?

Ha otthon lenne Nantucketben, Jenna most azt ajánlaná a férfinak, hogy húzzon el. Nem tudta, hogy az időeltolódás, az üres gyomorra megivott pezsgő vagy a bódító levendulaillat volt-e az oka, de el tudott volna veszni az ismeretlen ibolyakék szemében. Meg kellett köszörülnie a torkát, hogy meg tudjon szólalni.

– Mi történt annak idején a lázadókkal? Elvesztették a fejüket?

A férfi kihívó mosolya szélesebb lett.

– Alighanem jegyet kell váltania az idegenvezetésre, hogy ezt megtudja. Hacsak nem szeretne inkább egyéni vezetést.

Jenna gyomra bizseregni kezdett.

– Én pedig véletlenül szenvedélyesen érdeklődöm a francia történelem és még inkább a d’Usay család iránt – árulta el a férfi.

– Nem származna gondja a dologból? Mármint a szálloda vezetésével – tette hozzá Jenna, amikor a férfi összeráncolta a homlokát. – Nem szeretném megfosztani magától a többi vendéget.

A férfi szája sarka megrándult.

– Biztos vagyok benne, hogy túl fogják élni.

Jenna rövid gondolkodás után kikapcsolta és eltette a mobiltelefonját. Az idegen nem tisztességtelen ajánlatot tett neki, csak idegenvezetést kínált. Ha idegesíteni kezdi, még mindig hivatkozhat fáradtságra, és elköszönhet tőle.

– Ez esetben elfogadom az ajánlatát.

– Magnifique. Egyébként Philippe vagyok.

– Jenna Brown.

– Enchanté, Jenna Brown.

Jennát meglepte, hogy az idegen akcentustól érzékinek hangzott a neve, és kellemes borzongás futott végig rajta.

Philippe egy ajtóra mutatott.

– Mehetünk?

Jenna egy hajtásra kiitta a pezsgőjét. Kalandra fel!

– Árverésen? Komolyan? – kérdezte Philippe meglepetten.

Jenna bólintott.

– Adományozó árverésen. A Merchant szállodalánc különféle ajánlatcsomagjaira lehetett licitálni. A bevételt teljes egészében jótékony célokra fordítják, például arra, hogy drogfüggők számára rehabilitációs klinika épüljön Cape Code-on.

Miután kiderült, hogy a nyugati toronyba vezető ajtó zárva van, libasorban felmentek egy csigalépcsőn. Jenna meglepetésére Philippe nem próbált flörtölni vele, hanem komolyan vette az idegenvezetői feladatát. Érdekes bepillantást nyújtott a helyi történelembe és a d’Usay család fordulatos múltjába.

Egy idő után a férfi Jennára terelte a szót, ő pedig erre elmesélte, minek köszönhetően utazott Franciaországba.

– Jó ügynek hangzik – mondta Philippe az árverésről.

– Mindenképpen, bár be kell vallanom, hogy engem elsősorban nem az adományozás érdekelt, amikor a barátnőm rábeszélésre részt vettem az árverésen. Az az igazság, hogy kalandra vágytam.

Philippe hirtelen megállt.

– Igazán?

Jenna csak most döbbent rá, hogyan érthette a férfi, amit mondott. Bármennyire csábító volt is azonban a gondolat, hogy a nyaralásán más legyen, mint otthon, Philippe felcsillanó szeme láttán úgy döntött, jobb, ha minden illúziójától azonnal megfosztja a férfit. Különben még gazdag, unatkozó amerikai nőnek és könnyű prédának hiszi.

– Ápolónő vagyok egy massachusettsi gondozóotthonban. Az egyik ápoltam kisebb örökséget hagyott rám, azzal a kikötéssel, hogy a pénzt kalandra kell fordítanom.

– Igencsak szokatlan rendelkezés.

Ha a férfi esetleg arra számított, hogy Jenna dúskál a pénzben, nem árulta el. A szeme sem rebbent.

– Beatrice-től nem volt az. Imádtunk együtt útifilmeket nézni. Azt mondta, hogy utazgatnom kell, különben később öreg és unalmas leszek.

– Ez nem hangzik igazán kedvesen.

Jenna felnevetett, és bánatosan megrázta a fejét.

– Amikor bevallottam neki, hogy Mexikónál távolabbra még nem jutottam, úgy döntött, még egyszer elhagyja a gondozóotthont, és velem együtt belevág egy kalandba. Abból sajnos már semmi sem lett. Az örökséggel azonban gondoskodott arról, hogy legalább én… – Jenna hangja elcsuklott.

– Nagy szerencse, hogy éppen ezt a helyet választotta a kalandjához.

– Úgy volt, hogy Shirley, a barátnőm elkísér, de az utolsó pillanatban megbetegedett – mesélte Jenna.

– Ha társasághiányban szenved, mademoiselle…

Ez olyan könnyen hagyta el a férfi száját, hogy Jenna biztos volt benne, nem most először próbál valakit elbűvölni.

– Nincs semmi gond. Jól elvagyok egyedül – mondta, és egy hatalmas festményre mutatott a lépcső végében. – Mit tud erről a képről?

Egy középkorú párt ábrázolt. Meglehetősen fensőbbségesek voltak, szinte már félelmetesek. A szigorú pillantásukkal mintha követték volna az embert.

– Ők Antoinette és Simon d’Usay. – Philippe az ívelt lépcsőkorlátnak dőlt. – Ők voltak az utolsók, akik ezt a nevet viselve még ebben a kastélyban éltek. Az első világháború után aztán megépítették az új d’Usay-kastélyt.

– A levendulamező túlsó oldalán – mondta Jenna.

Az útikönyvéből tudta ezt. Örömmel várta, hogy majd megtekinthesse, és ezt Philippe-nek is elárulta.

– Nem fog csalódni – ígérte a férfi. – A birtok egyébként a régió legjelentősebb levendulatermesztője is. Az ország legjobb parfümjei d’Usay-virágokból készülnek – tette hozzá.

Mély hangja büszkeségről árulkodott. Vajon minden helybeli így érez, vagy ő különösen kötődik a d’Usay családhoz? Jenna a saját családja történetére gondolt, amelyet társfüggőség és rossz döntések jellemeztek.

– Milyen gazdag múltra tekinthet vissza ez a család! – gondolkodott Jenna hangosan. – Kár, hogy el kellett adniuk a kastélyt.

– A régi épületek fenntartása nagyon költséges – mondta Philippe. – Penészedés, korhadás, vízkárok, ezek bizony megteszik a hatásukat. Még mindig jobb, ha egy vállalat viseli a felelősséget a régi épületek megőrzéséért, mint ha sorsára hagynák a kastélyt és a francia történelem más emlékeit.

Ez természetesen igaz volt. Már csak a kastély mérete miatt is irdatlan összegeket nyelne el a fenntartása és a renoválása. Jenna tűnődve nézegette a festményt, és azt találgatta, miért tűnik ismerősnek a pár. Lehet, hogy látta a képet valamelyik prospektusban, amelyet átlapozott?

– A környéken él még a család? – kérdezte.

– Már csak egy közvetlen leszármazott van.

Jenna összeráncolta a homlokát.

– Igazán?

Valamiért azt hitte, a fél régió rokonságban áll velük.

– A sors az utóbbi tíz évben nem volt kegyes hozzájuk. Simon és Antoinette gyerekei közül csak ketten élték meg a felnőttkort, és csak az egyiküknek született gyermeke. Egy fiú, Marcel. Ő sem él már.

– Szomorú, hogy kihal egy ősi család.

– Valamikor mindenkit ez a sors fenyeget – hangzott a lakonikus válasz. – Beszéljünk kellemesebb dolgokról! Például a vacsoráról. Csatlakozna ma este hozzám?

Nem fért hozzá kétség, hogy ez az agyafúrt francia egy egyszerű vacsorát is romantikus, csábító élménnyé tudna változtatni.

– Franciaországban nincsenek szabályok a vendégekkel való kapcsolattartásra? – kérdezte Jenna a szemöldökét felvonva, bár szinte biztos volt benne, hogy Philippe-et ez aligha érdekelné.

A férfi széles mosolya megerősítette a gyanúját.

– Ha szeretné, senkinek nem mondom el.

Jenna nagyot nyelt, amikor találkozott a tekintetük. Jóságos ég! Ezzel a szemmel Philippe minden nővel elhitetheti, hogy számára ő az egyetlen. Amíg persze nem keresztezi az útját egy másik…

– Értékelem az ajánlatát, de… – Shirley megölné, ha ezt hallaná! – Ma este a szobaszervizzel hozatok magamnak vacsorát, és korán elmegyek aludni.

A férfi profi módon fogadta a kikosarazást.

– Akkor majd máskor – felelte. – Megállapodhatunk benne, hogy majd pótoljuk?

A pasas valóban érti a dolgát!

– Persze. Köszönöm a vezetést.

– Örömömre szolgált. – Philippe megfogta és az ajkához emelte Jenna kezét. – Au revoir, Jenna Brown! Alig várom, hogy újra összefussunk.

– Au revoir! – felelte Jenna, és a férfi után nézett.

– Tehetek valamit önért? – kérdezte a recepciós, amikor Philippe megállt a pultja előtt.

Nem kerülte el a férfi figyelmét a fiatal lány felcsillanó szeme és a mozdulat, amellyel hátradobta gesztenyebarna fürtjeit.

– Oui, tehet. Az az amerikai vendég, Mademoiselle Brown…

– Bármit is akar az úr, mondjon nemet, Nicole!

A recepciós pult mögötti iroda ajtajában váratlanul Yves St. Dumond jelent meg. A zömök, markáns arcú, ősz hajú szállodaigazgató védelmezőn Nicole mellé lépett.

– Ez a hotel nem a személyes játszótered, Philippe. Ha nőket akarsz felhajtani, csináld máshol!

Philippe színpadiasan a szívére tette a kezét.

– Mon Dieu, most vérig sértettél! Elég régóta ismersz. Tudhatnád, nem szorulok rá egy alkalmazottad segítségére ahhoz, hogy elcsábítsak egy női vendéget – mondta, és rákacsintott Nicole-ra, aki elvörösödött.

– És mire van szükséged? – kérdezte Yves.

Szórakozásra. Bármire, ami visszatart attól, hogy egy mély, sötét verembe zuhanjak, gondolta Philippe, de ezt megtartotta magának.

– Augusztus van – mondta.

A szállodaigazgató arckifejezése egy csapásra megváltozott.

– Je suis desolé, mon ami – válaszolta bűnbánóan. – Kiment a fejemből a dátum.

– Nekem is… majdnem – vallotta be Philippe.

Minden évben újra megfogadta magának, hogy ezúttal végre megtöri a régi sorozatot. Úgy tűnt azonban, túl erős az önsorsrontó hajlama, és az aratás idején rendszeresen arra készteti, hogy eljöjjön ide és őrizzen egy hagyományt. Végül is ez a legkevesebb, amit megtehet a családjáért, mintegy bűnhődésképp azért, mert ő az utolsó d’Usay.

– Ne aggódj! Nemsokára újra kijövök a gödörből – mondta, és mosolyt varázsolt az arcára.

Csak a jövő hetet kell túlélnie. Szeptemberre majd leküzdi a fájdalmat és a vágyódást, és hazatérhet Arles-ba.

– Addig pedig éppen Mademoiselle Brown érdekel? – kérdezte Yves, és kétkedőn felvonta a szemöldökét. – Ő egyáltalán nem hasonlít a szokásos zsákmányaidra.

– Valóban nem.

Philippe általában a felszínes, kiváló ízléssel és csekély ésszel megáldott szépségeket kedvelte. Jenna Brown a rézvörös hajával és a rövidnadrágjával, amelyet kis bálnák díszítettek, nagyon távol volt ettől.

Philippe-nek talán éppen ezért tűnt fel, amint kilépett a teraszra: szemlátomást bosszús volt, mert nem tudott előnyös szelfit készíteni. Ő éppen ezt az ügyetlenséget találta benne vonzónak, ami éles ésszel és száraz humorral is kiegészült. Igen, neki most pontosan ilyen figyelemelterelésre van szüksége.

– Én mégis izgalmasnak találom, és szeretnék több időt tölteni vele – tette hozzá Philippe elgondolkodva.

– Ebből arra következtetek, hogy már töltöttél vele egy kis időt – állapította meg Yves. – Miért nem hívtad meg akkor egyszerűen vacsorázni? Várj! Egy pillanat! – Az igazgató szeme elkerekedett. – Csak nem akarod azt mondani, hogy…?

– Azt hiszem, kikosarazott – szólt közbe Philippe.

Egyszeriben újra megjelent előtte a lány zöld szeme. A meghívás láthatóan nem volt ellenére, mégis nemet mondott. Philippe az idejét sem tudta, mikor utasította vissza őt utoljára egy nő. Ha egyáltalán volt ilyen. Amit a külsejével nem ért el, azt pótolta a neve. Mademoiselle Brown viszont még csak nem is sejti, ki ő, és Philippe ezt nagyon üdítőnek találta.

– Éppen ezért van szükségem Nicole segítségére – tért vissza az eredeti céljára. – Hozzá kell segítenie egy randevúhoz Mademoiselle Brownnal.

Ha őszinte akart lenni magához, be kellett vallania, alig várja, hogy lássa Jenna Brown arcát, amikor az útjaik újra keresztezik egymást.

2. FEJEZET

Jennát borzalmas fejfájás gyötörte. Megviselte az erős napsütés és a virágillat. Sürgősen fájdalomcsillapítóra és egy pohár vízre volt szüksége. Nagyon rosszul indul az utazása második napja.

Tegnap, mivel vacsorázni amúgy sem szokott, azonnal lefeküdt aludni, mély álomba zuhant, és már virradat előtt felébredt. Philippe kedvet csinált neki a d’Usay-kastély megismeréséhez, ezért megfogadta a tanácsát, és lement a recepcióra, hogy bejelentkezzen egy vezetett kastélylátogatásra. Titokban abban is reménykedett, hogy ott majd találkozik a férfival. A pult mögött azonban egy csinos fiatal nő állt. Nicole-ként mutatkozott be, és sugárzóan elmosolyodott, amikor Jenna is megmondta a nevét.

Vajon Philippe talált tegnap magának vacsorapartnert? Egészen biztosan. Jenna lelki szemei előtt egyszeriben egy hosszú lábú francia örökösnő jelent meg, és ostoba féltékenység fogta el. Végül is mindegy, mert semmi köze ahhoz, mit csinál az a lenyűgöző szemű francia a szabadidejében.

Azt viszont mindenképpen a javára kell írnia, hogy a kastélylátogatás valóban érdekes volt. Az üvegházban kezdődött, ahol a résztvevők a levendulák fajtáiról és felhasználási lehetőségeiről hallottak ismertetőt. Azt is megtudták, hogy a d’Usay család főként az úgynevezett lavende fine-t, vagyis a valódi levendulát termeszti, nem pedig a legnépszerűbb lavandint. Ez arról árulkodott, hogy ragaszkodnak a hagyományokhoz. Jenna a mobiltelefonjával fotókat készített a sötétlila virágokról, amelyek Philippe szokatlan szemére emlékeztették.

Miután felkeresték a termőföldeket, ahol a helyi klímáról és a mezőgazdasági létesítményekről hallottak előadást, az idegenvezető egy mészkő pavilonon át a kastélyhoz ment a csoporttal. A levendulamezőn Jenna fejfájása még erősebb lett.

Amikor beléptek egy tágas előcsarnokba, amelyből márványlépcső vezetett az emeletre, a csoport tagjai megkönnyebbült sóhajt hallattak, mert az épületben néhány fokkal hűvösebb volt, mint a szabadban. A vezetőjük felhívta a figyelmüket Simon és Antoinette d’Usay képmására. Több évvel később készülhetett annál, mint amelyet előző nap Philippe mutatott Jennának. A pár ekkorra már megőszült, az arckifejezésüket azonban ugyanolyan ijesztőnek találta.

– Sajnálom, de a lépcsőfeljáró le van zárva – mondta az idegenvezető. – Az emeleten a család lakrésze található.

– D’Usay gróf még mindig itt lakik? – kérdezte valaki a csoportból.

– Franciaországban a forradalom óta nem használjuk a címeket. De hogy a kérdésre is válaszoljak, Monsieur d’Usay az év nagy részét Arles-ban tölti, de időnként eljön ide. A következő helyiség a nagyszalon, vagy ahogy a család hívja, a Salon des Fleurs.

Jenna egyre jobban lemaradt a többiektől. Az üvegházaknál látott egy boltot, ott talán vehet Aspirint. Bizonyára nem ő az egyetlen turista, akinek megártott a tömény levendulaillat. A szandálja megnyikordult, amikor sarkon fordult.

– Csak nem szökik meg, Mademoiselle Brown? – kérdezte egy ismerős hang.

Philippe? De miért látogatná meg ő is a kastélyt?

Körbenézett, és meglátta a férfit. Kopott farmernadrágban és fehér vászoningben sétált le a lezárt lépcsőn.

Jenna a csodálkozástól tátva felejtette a száját, és ez széles mosolyt csalt Philippe arcára.

– Helyes volt a jóslatom, hogy az útjaink újra keresztezni fogják egymást.

– Igen, de… – Jenna a d’Usay család magánlakrészéhez vezető márványlépcsőre mutatott, és önkéntelenül megrázta a fejét. – Nem, az nem lehet – döntötte el.

– Mi nem lehet? – Philippe, miután leért a lépcsőn, leakasztotta a lezáró kötelet, maga után visszatette, és az ajkán huncut mosoly játszott. – Ma nincsenek magán a helyes kis bálnák.

Kellett hozzá egy pillanat, hogy Jenna megértse, hogy a férfi az ő idétlen rövidnadrágjára gondol. Miután tegnap megállapította, hogy a szállodában egyetlen nő sem visel ilyen lezser öltözéket, ma könnyű nyári ruha és telitalpú szandál mellett döntött. A ruhája rózsaszínű trópusi mintázata még mindig elárulta, hogy amerikai, de legalább valamivel stílusosabb darab volt.

– Nagyon csinos!

– Köszönöm. Mit csinált odafent?

– Mit gondol?

– Itt dolgozik a kastélyban? – kérdezte Jenna, bár valójában már tudta a választ.

A férfi lezser öltözéket viselt, és levendulaszínű szeme túlságosan magabiztosan csillogott ahhoz, hogy alkalmazott legyen.

– Hogy dolgozhatnék itt is és a szállodában is? Mert tegnap még azt hitte, igaz?

– Akkor a szálloda egyenruháját viselte.

Philippe sötét szemöldöke meglepetten a magasba szaladt.

– Valóban?

Na jó, ugyanolyan öltöny volt, mint a szállodaigazgatóé. Az övének azonban jobb volt a szabása, névkitűzőt sem viselt, és… Jenna hirtelen felfigyelt valamire. A válla fölött hátranézett a falon függő festményre, aztán a férfi kezére pillantott. Ugyanolyan pecsétgyűrű volt rajta, mint a férfin a képen.

– Philippe d’Usay, szolgálatára, mademoiselle – mutatkozott be meghajlást imitálva. – Isten hozta a d’Usay-kastélyban!

– Ha ezt tudom, soha nem…

– Nem lett volna olyan laza és szórakoztató? – fejezte be a férfi mosolyogva Jenna mondatát. – Éppen ezért nem mutatkoztam be a teljes nevemen. Itt mindenki tudja, ki vagyok, és üdítő volt olyasvalakivel találkozni, aki még csak nem is sejti.

Jó neki, gondolta Jenna mérgesen, és azon gondolkodott, hogy mi a rosszabb: Philippe d’Usay sviháksága, vagy az, hogy ő szállodai alkalmazottnak tartotta.

– Jól szórakozhatott, amikor idegenvezetőt játszott nekem? – morogta.

– Való igaz.

Jenna ajka elkeskenyedett. Ha elfogadta volna a vacsorameghívást, vajon a férfi meddig játszotta volna még a kisded játékát?

– De csak maga szórakozott jól – mondta, és elindult.

– Jenna, várjon… várj, kérlek! Rosszul fejeztem ki magam. Azt hiszed, hogy szándékosan becsaptalak, de…

– Talán nem? – sziszegte Jenna, és megint a férfi arany pecsétgyűrűjére meredt. Vak volt tegnap, vagy a Philippe akkor nem viselte? – Nagyon ostobán érzem magam.

– Sajnálom. Nem akartalak becsapni.

Jenna haragja nem enyhült, és kétkedve felvonta a szemöldökét.

– Jó, talán igen, de nem rossz szándékból – ismerte be Philippe. – Miután rájöttem, hogy nem tudod, ki vagyok, ki akartam használni a páratlan lehetőséget, hogy egyszerűen csak Philippe lehetek, annak minden terhe nélkül, hogy d’Usay vagyok.

– Ugye nem várja… várod el, hogy ezt bevegyem? – kérdezte Jenna.

A férfi mosolya még szélesebb lett. A fene egye meg! – gondolta Jenna. Dühösnek kellene lennie, és faképnél hagynia a pasast, nem pedig viszonoznia a mosolyát.

– Mondták már neked, hogy hazudni csúnya dolog?

– Elhitted volna nekem az igazságot?

Hogy valamikor az övé volt a kastély?

– Na, látod! – mondta Philippe diadalmasan. – Mégiscsak jó volt, amit tettem, különben biztosan nem beszélgethettünk volna el olyan kellemesen. Vagy nem tetszett neked a vezetés?

– Tetszett, csak…

– Merci, ma chère. Megbocsátottál nekem! – örvendezett Philippe.

Jenna késve vette észre, hogy a férfi megfogta a kezét. Az arca lángba borult, és jelentőségteljes pillantást vetett az összekulcsolódó ujjaikra.

– Megtennéd, hogy…

– Persze. – Philippe a zavarodottság halvány jele nélkül elengedte a kezét. – És miért akartad menekülésszerűen elhagyni az otthonomat?

Jenna meglepetten rádöbbent, hogy a fejfájása majdnem teljesen elmúlt.

– Nem menekültem, csak a levenduláktól megfájdult a fejem, és Aspirint vagy valami hasonlót akartam szerezni.

Philippe bólintott.

– Megtörténik, ha valaki nincs hozzászokva az erős levendulaillathoz. Ezen azonban tudok segíteni. Gyere velem! – mondta, és a lépcső mellett egy szintén lezárt folyósóra terelte Jennát.

– Hová megyünk?

– A konyhába.

– De a csoportom…

– Gondom lesz rá, hogy újra csatlakozz hozzájuk, mielőtt visszamennek a szállodába – ígérte Philippe.

– Jól van, de én csak gyógyszert és egy pohár vizet kérek, hogy bevehessem.

– Természetesen, ma chère – mondta a férfi mosolyogva.

A konyha a francia vidéki idill mintapéldája volt: tele vörösréz fazekakkal, serpenyőkkel és csillogó nemesacél háztartási gépekkel. Jenna tudta, hogy csak a tűzhely többe került, mint az ő teljes konyhája. A levegőben citrom és friss kenyér illata terjengett. Csodás változatosság volt ez a nehéz levendulaillat után, amelyet egész délelőtt érzett.

– Sütöttél valamit? – kérdezte.

– Nem én, a házvezetőnőm. Henrietta mindig kényeztetni akar, amikor itt vagyok. Megkóstolod?

– Attól függ, mit.

– Csak egy darabka mennyországot ropogós, aranyszínű bundában. – A férfi huncut mosolya megdobogtatta Jenna szívét. – Foglalj helyet, mindjárt adok Aspirint.

Jenna leült egy széles padra, miközben a férfi a gyógyszert kereste.

– Gyakran jössz ide a… kastélyodba? – kérdezte. Philippe meglepett pillantása zavarba hozta, és gondolatban leteremtette magát a baklövéséért. – Csak mert az útikönyv szerint nem élsz itt egész évben.

– Így van. Főként Arles-ban élek, a kirendeltségünk közelében.

– Ez meglepő.

– Megvan! – kiáltott fel Philippe diadalmasan, és a magasba tartott egy gyógyszeresüveget. A címkéje szerint Aspirin volt benne. – A fűszerek között bújt meg. Miért találod meglepőnek?

– Tegnap nagyon lelkesen beszéltél erről a helyről, úgyhogy azt hittem, annyi időt töltesz itt, amennyit csak lehet.

– A jó beaujolais-t is szeretem, de unalmas lenne, ha minden este azt innék. Jobban kedvelem a városi környezetet, ott változatosabb és szórakoztatóbb az élet. Itt csak üldögélni lehet, és hallgatni a méhek zümmögését.

A férfi egy pohár hűtött vizet és egy tányért tett az asztalra. Egy búzakalász alakúra formázott lepénykenyér volt rajta. Philippe leült Jenna mellé, letört egy darabot a kenyérből, és a lány elé tartotta.

– Ígérem, nem fogsz csalódni.

– És ha mégis?

– Akkor neked nincs szíved – érkezett a válasz késlekedés nélkül.

Jenna megkóstolta a kenyeret, és élvezettel lehunyta a szemét, amikor rozmaring és narancs ízét érezte rajta.

– Nem megmondtam? – kérdezte Philippe. – Senki sem tud olyan fougasse-t varázsolni, mint Henrietta.

Egy darabig csendben falatoztak. Jenna időnként lopva a férfira nézett, aki nem egyszerűen csak ette a lepénykenyeret, hanem minden falatot elragadtatottan kiélvezett.

– Miért voltál biztos benne, hogy újra összefutunk? – kérdezte Jenna, amikor találkozott a pillantásuk.

Philippe megrántotta a vállát.

– Talán azért, mert hiszek a sorsban. – Jenna elvörösödött. – De az is lehet, hogy megkértem a recepcióst, hívjon fel, ha bejelentkezel egy programra.

– Tessék?

Jenna elképedten bámult rá. Nem csoda, hogy a recepciós lány olyan sokatmondóan mosolygott rá.

– Nem akartam megkockáztatni, hogy elszalasszalak – vallotta be Philippe vigyorogva.

– Úgyhogy besegítettél a sorsnak?

– Mondjuk úgy, hogy magam mellé állítottam.

– Felhívhattál volna, hogy megkérdezz.

– Az elrontotta volna a meglepetést. Mert ugye meglepődtél?

– Aha. – Jenna összevont szemmel méregette a férfit. – Nagyon biztos vagy magadban, igaz?

– Igen – felelte Philippe szépítés nélkül. – Téged pedig lenyűgöztelek. Látom a szemeden.

– Talán csak szórakoztat az elképesztő elbizakodottságod.

– Szórakoztat? Attól nem pirul el egy nő. – Philippe elmosolyodott, és hátradőlt a székén. – Sajnálom, hogy megfájdult a fejed. Mindig elfelejtem, hogy a levendulaillat nagyon erős. Gyerekkoromban a bátyámmal, Felixszel mi is mindig panaszkodtunk miatta – mondta, és felvette a poharát. A jég megcsörrent benne, amikor a szájához emelte, hogy igyon egy kortyot.

– Van bátyád? – kérdezte Jenna a homlokát ráncolva. – Tegnap azt mondtad, hogy…

– Hogy a család utolsó tagja vagyok – fejezte be a férfi Jenna mondatát. – Úgy is van. A bátyám néhány éve meghalt rákban.

Philippe hangja nem árulkodott érzelmekről, Jenna azonban látta, hogy az arcán árnyék suhant át.

– Sajnálom.

– Én is, de beszéljünk inkább valami kellemesebbről.

Tegnap is elterelte a szót a családjáról. Szemlátomást nem szeret róluk beszélni, gondolta Jenna.

– Felőlem… Javasolj egy témát!

– Mit szólnál egy vacsorához? Meg kellene ünnepelnünk, hogy a kegyes sors újra összehozott minket.

– Egy Nicole nevű kegyes sors? – kérdezte Jenna.

– Touché, mademoiselle – dünnyögte Philippe elismerően.

Jenna felnevetett, és újra elpirult.

– Végül is mindenkinek ennie kell valamikor, különben éhen halnánk, nem igaz? – gondolkodott hangosan. – A változatosság kedvéért akár társaságban is.

Philippe olyan sugárzóan mosolygott, mintha megütötte volna a főnyereményt.

– Egyes nőkre még drámaibb sors vár. Például az, hogy meg kell ismerniük a francia konyhát. Teszek róla, hogy a ma estét soha ne felejtsd el.

– Majd meglátjuk – mondta Jenna, és megpróbált uralkodni magán. – Engem nem könnyű lenyűgözni.

– Igazán? – Philippe előrehajolt. Levendulaszínű szeme veszélyesen, szinte már ádázul megvillant. – Szóval kesztyűt dobsz nekem – állapította meg rekedten. – Örömmel elfogadom a kihívást!

Nincs közöttünk semmi, Shirley! Csak együtt vacsorázunk.

Jenna mogorván bólintott, miközben elküldte az üzenetet. Bármiben sántikál is talán Philippe d’Usay, az ő „francia tapasztalata” nem lesz több egy finom vacsoránál.

Elfelejtetted, hogy nem kedvelem a futó viszonyokat?

Te senkit és semmit nem kedvelsz – replikázott Shirley.

Ez nem igaz! Már jó úton járok.

Mióta? – provokálta a barátnője.

Azóta, hogy…

Jenna abbahagyta a gépelést. Igaz, jó ideje így van már, de ki vágyik színlelt érdeklődésre és idétlen hízelgésre, ha néhány héttel később mindennek vége lesz? Nagyon jól tudja, hová vezet ez. Ő legalább megpróbálta megtörni a családi mintát…

Nézd el nekem, ha kissé bizalmatlan és válogatós vagyok!

Jenna nagy sóhajjal hátradőlt, és lehunyta a szemét. Nem kell megvárnia Shirley válaszát ahhoz, hogy tudja, mit fog látni. Az utóbbi években sokszor kellett meghallgatnia ugyanazt a kiselőadást. „Túlságosan válogatós vagy, csöppnyi esélyt sem adsz senkinek, lepattintod szegény pasikat, mielőtt egyáltalán megismerhetnének téged.”

A mobilja újra rezgett. Shirley válaszolt.

Úgy tűnik, hogy az a fickó rendes pasi, különben nem adnál neki esélyt…

Nincs baj vele – írta szűkszavúan Jenna.

Egy frászt nincs, gondolta utána. Philippe valójában mindent megtestesít, amiről ő azt szokta állítani, hogy ki nem állhatja. Egy ilyen férfi nem vágyik komoly és mély dolgokra. Az sem biztos, hogy tudja, mit jelentenek ezek a szavak.

– Viszlát este! – Így köszönt el tőle Philippe a konyhában folytatott beszélgetésük után. Még kezet is csókolt neki. Ha már egy ilyen apró gesztus felforralja a vérét, mit tenne vele egy igazi csók?

Megint zümmögött a mobilja.

Nincs baj vele? Ennyi?

Talán kicsit vonzó… – ismerte be Jenna. Ha Shirley látná Philippe-et…

Ebben az esetben csak azt mondhatom: ami Franciaországan történik, Franciaországban is marad.

Ha-ha! – pötyögte be Jenna.

Más szóval: ne legyél merev és elutasító! Egy kis szórakozás még senkinek sem ártott meg. Gondolj arra, hogy Beatrice azt akarta, jó kis kalandban legyen részed.

Jenna szárazon felnevetett. Beatrice aligha azt értette ezen, hogy bújjon ágyba egy szexi francia férfival.

Mióta érdekel téged ennyire az én szexuális életem?

Amióta egy fájdalmas és bosszantó övsömörrel be vagyok zárva itthon, és mindenki kerül, mint a pestisest. Legalább az egyikünknek legyen része valami izgalmasban – válaszolta Shirley.

Jenna a fejét csóválta, miközben gépelt.

Attól tartok, kénytelen leszel a képzeletedre hagyatkozni.

Gonosz vagy!

Bocs, Shirley, még ki kell csípnem magam.

Jenna kikapcsolta és az ágyra dobta a mobilját, mielőtt a barátnője még több szamárságot írhatna neki. Bírálóan szemügyre vette a fekete selyemruhát, amelyet a szekrényajtóra akasztott. Egyszerű öltözék volt, de az egyetlen elegáns darab, amelyet magával hozott. Nem számított arra, hogy étterembe megy majd. Ráadásul alighanem valami különleges helyre.