Mező Gábor

A tévé megszállása

Budapest, 2023

© Századvég Kiadó, 2023

Felelős kiadó: Századvég Közéleti Tudásközpont Alapítvány

Szerkesztő: Ell Alexandra

Olvasószerkesztő: Széll Szilvia

Korrektor: P. Kovács Kitti

Borítóterv: Albert Anna

Tipográfia és tördelés: Fodor Gábor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-34-4

Tartalom

A múlt árnyai

SZIGORÚAN MEGBÍZHATÓAK

Regős Sándor

A Berecz-klán

„Tomi szólt”

Megyeri Károly

Kovalik Károly

LEGENDÁK NYOMÁBAN

Május elseje

Vitray Tamás

A rádiónál

Radnai János

Szőnyi János

Vitár Róbert

Jelentett barátság

Árkus József

Az el nem bocsátott légió

Matúzné

Az öngyilkos vezető

KÁDERGYEREKEK

Rózsáék

Kepesék

Kaland Mexikóban

A Stúdió

Szilágyiék

Juszték

Egy valódi maffiaállam

Szeva bácsi

Egy elítélt kém

Szeva Magyarországon

A PÁRTTÓL A DEMOKRÁCIÁIG

Bánó és Aczél

Avar János

Baló György

Hajdú János

Egyenleg

Frei Tamás

Hardy Mihály

Elvtársakból Szomszédok (az ellent nem állás melankóliája)

Jegyzetek

A múlt árnyai

„Egy mosókonyhában
– szükséglakásban –
éjszaka volt, sötét,
utcáról kaptam a fényt,
de én tisztán láttam ott,
minden megvilágosodott.

Magamat láttam tíz év múlva itt,
hallottam ezt, a mostani dal hangjait,
és attól féltem: nehogy majd ez legyen,
csak tíz év múlva ne ez a dal legyen!
És attól féltem: nehogy majd így legyen,
csak tíz év múlva ne ez a dal legyen!”

Bereményi Géza – Cseh Tamás:
Ten years after

Halottak, kettétört pályafutások, megromlott barátságok és egy igen mély árok – szomorúan festett az 1994-ben lezárult médiaháború mérlege. Miután abban az esztendőben a Horn-kormány hatalomra jutott, és megköttetett a régóta feltételezett, de a résztvevők által következetesen tagadott MSZP–SZDSZ-koalíció, a posztkommunista Hüdra, amely levágott fejei helyére kettőt növeszt, hamar leszámolt az ellenfeleivel. Így történt a tévében is. Ami akkoriban – a tájékoztatást és a manipulációt tekintve is – különösen kulcsfontosságú volt. A végrehajtói feladatot a népszerű Szomszédok című sorozat rendezője, Horváth Ádám vállalta magára. Ő lett a tévéelnök, alelnöke pedig az a Székely Ferenc, aki a Nap TV elindítójaként vált ismertté.

Horváth pályafutását és politikai hovatartozását tekintve megbízhatónak számított, már ’56-ot követően a tévénél dolgozott. Apja a kommunistákkal tartó, szociáldemokrataként indult újságíró, Horváth Zoltán, aki ellenségekre vadászó cikkeivel előbb építője, aztán maga is áldozata lett a rezsimnek. A győztesek ekkor, a kilencvenes évek közepén sem voltak kíméletesek. Számtalan jobboldali vagy annak tartott, ismert és ismeretlen tévést, munkatársat elküldtek, illetve voltak „szofisztikáltabb”, kevéssé zajos eszközök is.

„Azóta kiderült, hogy legalább 300 tévést ítéltek hallgatásra, távolítottak el a nyugdíjazás-elbocsátás-lefokozás-hazaküldés négyes módszerével. A neveket felsorolni is nehéz: Chrudinák, Várkonyi, Kocsis, Hajdufy, Czigány, Kiszely, Liebmann, Frölich, Sipos Tamás, Sugár, Dézsy, Sediánszky, Balba, Szalay Károly, Kővári, Murányi, Hornyik, Moldoványi, Erdei, Szulyovszky, Papp Endre, Csendes, Kovács Lajos Péter, Tallós… A szőnyegbombázás a műsorok tucatjait törölte le a képernyőről, s általában a James Clavell-féle Sógun regényből ismert középkori japán módszer érvényesült: ha a daimjó (a parancsnok) csatát vesztett, minden szamuráját, akár negyvenezret is, lenyakazták” – írta letargikusan a jobboldali Új Magyarország.[1]

A felsoroltak közül az MDF-hez közel álló tévést, a legendás riporterként ismert Chrudinák Alajost „sem kiköpni, sem lenyelni nem tudták”.

„Chrudinák Alajos Horn Gyulának magyarázott, hogy miért kellett ezt ilyen durván elintézni. Horn csak mosolygott, azzal érvelt, hogy Ali elmehet Közel-Keletre. Ez így is volt, kapott fizetést, de négy évig egyetlen riportja sem mehetett le az MTV-ben, hiába dolgozott. Az elhallgattatásra volt pénz. Alit, az arab világ legnagyobb ismerőjét kirúgni nem lehetett, valószínűleg sokat tudott. Talán a pufajkás Gyuláról is” – írta nyilvánvalóan szubjektíven a médiaháború még ma is aktív veteránja, Stefka István általam szerkesztett könyvében.[2]

A rendszerváltás előtti média és tévé hálózati hátterét jelzi, hogy amint sok ismert, ismeretlen újságíró és tévés, úgy Chrudinák maga is az MNVK-2, azaz a katonai hírszerzés vagy felderítés (mindkét elnevezés használatos) embere lehetett.[3] Nem csupán „sokat tudott”, hanem inkább „majdnem mindent”. Nem küldhették el, de ő sem teregethette ki a szennyest – ebben a játszmában, a pókfonállal körbeszőtt tévében nagyon sokan zsarolhatók voltak. És közben betartották az omertà, a hallgatás törvényét.

A titkosszolgálati múltról vagy a KGB szerepéről különösen veszélyes lehetett beszélni. Bár Magyarországon szerencsére nem jött „divatba” az újságírók, tévések likvidálása, komoly volt a tét. Chrudinák Alajos olyan területeken dolgozott, amelyek a legsötétebb szovjet–magyar titkokat érintették. Líbia, arab–izraeli konfliktus, nemzetközi terrorizmus, annak magyarországi támogatása, fegyvercsempészet.

S ha már a jobboldalt és az MDF-et említettem… Valamikor, még évekkel ezelőtt, meghívást kaptam a Magyar Televízióba, hogy legyek vendég egy ma is ismert, színvonalas beszélgetős műsorban. Nagyon megörültem, korábban sohasem hívott a tévé, és nem is számítottam ilyesmire, már csak azért sem, mert számtalan egykori riporterről, tévécsillagról írtam a PestiSrácoknál. Aztán felhívott valaki, hogy mégsem mehetek. Erősen vélelmeztem, hogy azért, mert korábban tanulmányt és cikket írtam egy mocskos fegyvercsempészési ügyről, és publikációmban egy későbbi lakitelki tévés legenda, Regős Sándor is szerepelt.

Regős Sándor az egyik legismertebb tévés riporter volt a szocializmusban, amelynek végjátékában nyíltan MDF-es lett, ahogyan említettem, Lakitelken is ott volt. Az állambiztonsági források szerint ő is az MNVK-2 embere volt. És ez nagyon fontos megjegyzés, sok későbbi szereplőről csak azért tudható, hogy a „katonai szárnyhoz” tartozott, mert a „rivális társszerv”, az állambiztonság (a belügyiek) megírta róluk. Ennek oka egyszerű: a két szolgálat egymással is vetélkedett a tudósítók, újságírók, tévések beszervezésében (állambiztonság), illetve megnyerésében (katonai hírszerzés).

Visszatérve a konkrét ügyhöz: Regős A fecsegő kungfumester című tanulmányom[4] mellékszereplője volt.

„Nem sejtették a Belügyminisztérium munkatársai, hogy milyen darázsfészekbe nyúltak akkor, amikor 1976 januárjában letartóztatták Bánhegyi Lászlót, az 1960-ban Európa-bajnokságot nyert magyar kosárlabda-válogatott már visszavonult játékosát – írtam. – Bánhegyi sportkarrierje után a Malévhoz került, jórészt külföldön dolgozott, és – ahogyan ez bevett szokás volt a külszolgálatban – csempészéssel egészítette ki a fizetését. Aztán lebukott. Két vádlott-társát, a fiatal ügyvédjelölt B. Istvánt és a később igencsak ismertté vált Schönthal Henriket [brókerbotrány,[5] és még sorolhatnám az ügyeit, ő amúgy a BM titkos munkatársa volt – M. G.] is elkapták, legelőször B.-t, az ő vallomása alapján jutottak el a többiekhez.”

A továbbiakban az állambiztonság kilenckötetes dossziéjából fogok idézni.[6] {*}

Rövidre fogva a történetet: Bánhegyi – az MNVK-2 őrnagya – rács mögé került, ahol elkezdett fecserészni a ráállított börtönspiclinek. Ez két dolgot jelenthetett: egyrészt nem lehetett túl okos, másrészt a kiképzése sem sikerült. Mert ha valami szembement az előírással, az ez a fajta bizalmaskodás, szószátyárkodás volt. Főleg a börtönben, ahol rendszerszerű volt a fogdaügynökök bevetése. Bánhegyi viszont beszélt. Igaz, ezt sejtették előre. „Esetleges felelőtlen fecsegéseinek lokalizálása érdekében zárkatársait a rendőrségnél hivatásos állományba szolgált lojális magatartású elítéltekből választottuk ki.”

Így legalább a belső emberek előtt terítette ki a lapjait:

„Bánhegyi két zárkatársa előtt teljes nyíltsággal felfedte hírszerző tevékenységét. Több operatív akciót ismertetett részletesen. […] Bánhegyi László fenti magatartásával – értékelésünk szerint – jelentős operatív pozíciókat veszélyeztet” – fogalmaztak az állambiztonsági iratban.

Érdemes látnunk az ügy mélységét, szerencsénkre Bánhegyi pontról pontra felsorolt több titkos ügyet:

„Elmondása szerint kutató jellegű feladatokat és harctéri felderítést hajtott végre. Ismeri és szervezte Közel-Keleten és az afrikai országokban a katonai rezidentúrákat [külföldön egymáshoz kapcsolt hálózati személyek csoportja – M. G.]. Mindezekről konkrét időpont és hely megjelölése nélkül beszélt. […] Mint MALÉV megbízott, lehetősége volt arra, hogy különböző repülőtereket, katonai repülőgépeket bemutató szakmai találkozókon való részvételét is hírszerzői tevékenységre használja fel. […] Konkrétabban az alábbiakról beszélt:

– 1972-ben a szovjet katonai hírszerzés a libanoni légierő egyik tisztjén keresztül tett kísérletet egy Mirage vadászgép megszerzésére. Bánhegyi tudomása szerint az akció a libanoni hírszerzés részéről provokáció volt. Neki erről tudomása volt és ezért a budapesti központon keresztül a szovjet hírszerzést tájékoztatta. Ennek ellenére a szovjet hírszerző szervek az akciót továbbfolytatták, melynek eredményeképpen az egyik tárgyalás alkalmával, – ahol két szovjet hírszerzőtiszt volt jelen, és amely a két tiszt lelepleződésével járt volna – tűzharc alakult ki, ennek következtében az egyik tiszt meghalt, a másik súlyosan megsebesült.

– Bánhegyi tárgyalásokat folytatott egy libanoni állampolgárral, Magyarországról történő fegyvervásárlás ügyében. A vásárlás több millió dollárt tett volna ki. A libanoni személy a vásárlási összeg 30%-ának előre történő kifizetése mellett felajánlotta, hogy átadja a magyar hírszerző szerveknek az izraeli hírszerzés magyarországi, csehszlovákiai, Szovjetunióbeli [sic!], lengyelországi, bulgáriai, olaszországi és ausztriai ügynökségének névsorát. Bánhegyi jelentést tett, Budapesten két hét várakozás után az ajánlatot elutasították.

– Bánhegyi elmondta, hogy hosszabb időn keresztül közvetlen feladatokat hajtott végre a szovjet hírszerző szerveknek. Primusz [Primus Károly őrnagy – M. G.] nevezetű ismerősén keresztül került kapcsolatba Sumilov [V. Ty. Szumilov – M. G.] vezérőrnaggyal, a szovjet katonai hírszerzés magyarországi összekötőjével. Több alkalommal adott át értékes adatokat – főleg műszaki problémákban – közvetlenül Sumilovnak. Megbízásukból hosszú időn keresztül dolgozott az amerikai Fantom vadászgép egyes berendezéseinek – radarelhárító, rakétaelhárító berendezés, fegyverzet – megszerzésében. Szóba került egy teljes harci gép megszerzése is. […]

– Elmondásából kitűnik, hogy az MNVK/2. Csfség több megnyert kapcsolatával nem megengedhető viszonyban volt. Meg nem nevezett egyik személlyel, – aki bridzs partnere volt – rendszeresen, bridzs-versenyszerűen is – Bejrútban, Montecarlóban [sic!] és különböző helyeken játszott.”[7]

Bridzspartik, lövöldözések, KGB-s partnerek – mintha a szocialista James Bond kalandjait olvasnánk. Mindez az MNVK-2 szemszögéből úgy néz ki, hogy ha bizonyossá válik a saját emberünkről, hogy a legbizalmasabb, legtitkosabb információkat is kifecsegi, nagyjából két dolgot tehetünk: vagy likvidáljuk, vagy megpróbáljuk észre téríteni. A katonai hírszerzés a második megoldást választotta.

Egy „Both István” nevű vagy fedőnevű – ez nem derül ki – börtönspicli azt jelentette, hogy mások mellett egy beavatott riporter révén is üzentek:

„Regős – MRT. Alkalmazottja – két alkalommal is felkereste. Először csodálkozott is, hogy egyáltalán eljött hozzá. Regős a közös »ismerősöket« fel fogja keresni és mindent megtesz érdekében. – A VKF-től [az MNVK-2 tulajdonképpeni „elődje” még ’45 előttről, gyakran szerepel így az iratokban – M. G.] az ügyvédjén és Regősön keresztül figyelmeztetést kapott, hogy a zárkában ügyéről semmit ne beszéljen, Kiss-ben megbízhat azt ismerik, de a másik zárkatársra vigyázzon /Both István/.”[8]

A dossziéból kiderült, hogy Regős Sándorról volt szó, aki pályatársai jelentős részéhez hasonlóan diplomataként zárta karrierjét. A szocializmusban volt varsói tudósító, majd a tévé külpolitikai főszerkesztőségének helyettes vezetője lett, aztán az ismert Panoráma című műsort vezette. A rendszerváltás után a Híradó főszerkesztő-helyetteseként dolgozott, majd az Antall-kormány felkérésére 1992-től Stuttgartban főkonzulként képviselte a Magyar Köztársaságot.[9] Halála előtt, 2003-ban írt visszaemlékezésében így fogalmazott: „1982–89-ig megfigyelés alatt tartottak. A jelentéseket azóta megszereztem, kivéve az 1987-es lakiteleki találkozón való részvételem anyagát, ez szőrén-szálán eltűnt.”[10]

Ez akár igaz is lehet, csak azt nem tette hozzá, hogy a BM az MNVK-2 embereként figyelte meg, tulajdonképpen kinézték maguknak. Át akarták csábítani a rivális társszervtől, aztán lemondtak róla. Sokszor megtörtént ez, és persze fordítva is. Máskor sikerült az átvétel.

Képzelhetjük, hogy milyen kellemetlen, ha egy, a jobboldalon közmegbecsülésnek örvendő, MDF-es tévésről megírja valaki a múltját. Nem mindenki örül az ilyesminek. De aztán valahogy mégis elérte a szerkesztőség, hogy bemehessek a tévébe. Igaz, akkor már én léptem volna vissza, de végül éltem a lehetőséggel.

Hozzátartozik a történethez, hogy később újra írtam Regős Sándorról, mivel kikértem a levéltárból a dossziéját, és rájöttem, hogy sokkal érdekesebb volt a szerepe, mint amit addig gondoltam.

Jellemző, hogy most is sokat töprengtem azon, beleírjam-e ezt az epizódot a könyvbe, vagy ne. De nem szeretnék sem túl sokat mérlegelni, sem mazsolázni, sem taktikázni. A feltárás, a tisztázás híve vagyok. Még akkor is, ha ezért sokan támadnak, esetleg beperelnek. Egy ilyen sebzett szárnyú nemzet esetében nincs más út. Javíthatatlan álmodozó vagyok, hiszek abban, hogy a bűnök feltárása és a sebek begyógyítása után nem követjük el ugyanazokat a hibákat. Nem fordulunk újra egymás, azaz önmagunk ellen.

Szigorúan megbízhatóak

Regős Sándor

Regős Sándor ugyanott szerzett diplomát, ahol Vitray Tamás: a Rákosi Mátyásék által alapított Idegen Nyelvek Főiskoláján, amelyet nem véletlenül sorolhatunk a hírszerzéshez. Az ott végzett hallgatók később vagy cáfolták, vagy valahogy megmagyarázták ezt a hátteret. S milyen az élet, később barátságba kerültem azzal a Zelei Miklóssal, aki sok-sok évvel korábban magával Regőssel is életútinterjút készített.

„– Az Idegen Nyelvek Főiskolájára jártál, ott végeztél. Erről a főiskoláról sokat lehet olvasni, de csak említés szintjén. Azonban, hogy milyen volt, hogyan alakult, mikor szerveződött, arról túl sokat nem tudunk.

– Az aranydiplománkat 2005-ben kaptuk az Eötvös Loránd Tudományegyetemen.

– Az a jogutód?

– Igen. Akkor tudtam meg én is Szatmári István [Szathmári István nyelvésztanár – M. G.] professzor úrtól, aki nekünk magyartanárunk volt a főiskolán, hogy három hét alatt hozták létre. Rákosi Mátyás találta ki 1951 nyarán, hogy szükség van idegen nyelveket tudó káderekre. De akkoriban, akik idegen nyelvet tudtak, azok többnyire deklasszált elemek voltak, pláne, a nyugati nyelveket tudók. S ezért ezeket kellett helyettesíteni, helyükbe tenni nyelveket értő és tudó embereket. Kitalálta, hogy hozzuk létre ezt a főiskolát, amely csak nyelvet tanít, valamint a hozzá tartozó magyar tárgyakat. […] Feltöltötték tanárokkal, diákokkal. Sok nyelvet tudó emberre volt szükség, akiket aztán más területen is igyekeztek volna felhasználni, kvázi hírszerzési és egyéb feladatokkal is meg lehessen majd bízni ezeket. Ennek a módszernek egy hátránya volt, hogy erről bennünket elfelejtettek értesíteni. Én ’52-ben kerültem abba az iskolába. […]

A cisztercieknél kezdtem ’44-ben a gimnáziumot. Utána ’48-ban államosították, így a Nagy Lajos Gimnáziumban, tehát az állami gimnáziumban folytattam és fejeztem be tanulmányaimat. […] Persze az államosítás nagy törést jelentett. Hatalmas traumát okozott, mert új tanárok jöttek. […] Mi különben is abban az életkorban voltunk, amikor az ember még nagyon utálja a hazugságot. Ezt egyebek között azzal nyilvánítottuk ki, hogy a DISZ Bizottság faliújságján többször kijavítottuk azokat a mondatokat, amelyek átlépték a mi tűréshatárunkat. Ezért Komlós János, a későbbi humorista,[11] aki akkor a pécsi ÁVO-nak volt a parancsnoka, kétszer is ránk küldte pribékjeit, de minden faggatózásuk ellenére sem sikerült közöttünk árulót találni. […] No, tehát főiskolára jelentkeztem, mert nyelvet lehetett tanulni. Négy szak volt, német, angol, francia és orosz szakok indultak. Én angolra akartam menni, viszont a felvételit oroszból írtam, mert azt mondták, hogy aki nem tudja a választott nyelvet, az oroszul írjon. Ezek után felvettek németre. […]

– Mondtad, hogy az a gondolat is munkált a főiskolán, hogy hírszerzőket neveljenek a diákokból...

– Igen, de ezt előre nem mondták meg! Az is érdekes volt, hogy a társaság fele, mondjuk negyven százaléka, munkásszármazású szakérettségis, hatvan százalékából mintegy húsz százalék még mindig deklasszált elem volt. Én nem, mert apám postatisztviselő volt. […] Nagyon jó életünk volt, ilyen tanárok mellett! Mi éltünk a legjobban az országban! Ilyen tanárok védőszárnyai alatt és oktatási módszereivel körülvéve és azzal a szellemiséggel. Úgyhogy ott – ahogy akkoriban mondták – igen reakciós társaság gyűlt össze. Éppen az ellenkező hatást érték el. Ahelyett, hogy mi lettünk volna az élharcosai a hírszerzőknek és az új feltörekvő, nyelveket tudó káderei a rendszernek, pontosan a másik oldalon voltunk. Jellemző, hogy százkilencvenen, kétszázan végeztünk az évfolyamon a négy karon, és ’56 után százhúszan disszidáltak közülünk. A nyelv megvolt, a kötődés a rendszerhez már kevésbé. Velünk hál’ Istennek nem közölték, hogy hírszerzőket is akarnak nevelni, de nem is tudták ezt végrehajtani. Mert azzal, hogy odahelyezték ezeket a tanárokat, már nem tudták az embereket ilyen irányba taszigálni.”[12]

Nem tartom hihetőnek azt, amit elmondott. Már csak azért sem, mert pontosan az lett belőle, aminek – állítása szerint – csak „tervezték”, amiről úgymond „elfelejtették” értesíteni őket: a kommunista hírszerzés, egészen pontosan az MNVK-2 embere. Az eredendően szubjektív beszélgetésrészlettel ellentétben tény, hogy a főiskolán végzett, kiválogatott tanulók magas szinten megtanulták a különböző idegen nyelveket, így kitűnően el tudtak helyezkedni a külkereskedelemben, a diplomácia, a sajtó, a propaganda területén vagy valamelyik erőszakszervezetnél. És ezeket a kulcsterületeket mind átfonta a hírszerzés, az állambiztonság. Ezt később világosan látni fogjuk.

A Szabad Ifjúság korabeli riportjának segítségével bepillanthatunk az iskola mindennapjaiba. Már a felütés is erős:

„Az Idegen Nyelvek Főiskolája egyik tantermében orosz szavak ütik meg fülünket: – Kto zsil i rabotál v Ljenyingráde? – Ki élt, dolgozott Leningrádban? – Vera Andrejevna elvtársnő, a főiskola egyik tanára kérdez. Feszülten figyelik a hallgatók, és egyszerre 15 felemelkedő kéz is jelzi: a Rákosi Mátyás tanulmányi csoport jól készült, jól tanul. Ezt bizonyítják a tanári asztalon fekvő dolgozatok is – csupa ötös.”[13]

„Ki élt, dolgozott Leningrádban?” – nem akarok ennyire előreszaladni, de könyvem szereplői közül többen is „jelentkezhettek volna”. Például Rózsa György, de akár Hardy Mihály édesapja is. Mindketten ösztöndíjasok voltak Leningrádban.

Regős visszaemlékezése szerint csupa lázadót sikerült összegyűjteni. Ez minden rendszer esetében furcsa és logikátlan lenne, de a rákosista diktatúra keretein belül, az elitmegsemmisítési vagy elitváltási kísérlet idején, a totális „éberség” időszakában ez teljesen elképzelhetetlen. Egyértelmű, hogy az iskolában sem a reakciósok gyűltek össze. A listázások idején, amikor az „osztályellenségek” gyerekeit nemhogy a kiemelt intézményekbe, de sehova sem vették fel? Más kérdés az, amit a tanárokról mondott – azon a területen valóban pótolhatatlan volt az a tanerő és tudás, amely a Horthy-korszakból lett „átmentve”.

Említettem, hogy Regős szerint megfigyelte őt a BM, és ez valóban így volt: hiszen einstandolni akarták, akár egy szép üveggolyót. Ennek érdekében feltérképezték, azaz „kutatódossziét” nyitottak a személyéről.[14] A továbbiakban ebből fogok idézni. Az első jelentések egy „Kőkény” fedőnevű hálózati embertől származtak, aki akkoriban a tévénél dolgozott. Sajnos nem tudjuk – vagy én nem találtam meg –, hogy ki volt a valóságban.

„Politikailag megbízható. MSZMP-tag – jelentette „Kőkény” Regősről. – Politikai, ideológiai felkészültsége felsőfokú. […] Bizalmasan elmondta, hogy a TV Elnöksége 1976-ban állandó tudósítónak Berlinbe akarja kiküldeni. […] Elmondta […], többször járt az NSZK-ban hivatalos kiküldetésben; nagyon sok szervet, szerkesztőséget ismer. […] Regős Sándor korábbi munkahelyein /Rádió Külföldi Adások Szerkesztősége, varsói tudósító/ olyan beosztásban dolgozott, ahol a BM szervek látókörébe került, sőt kötelesek voltak személyével foglalkozni. Lehetetlennek tartom, hogy eddig semmilyen formában nem kértek tőle segítséget, vagy nem vonták be az operatív feladatok megoldásába, vagy erre nem tettek kísérletet.”

„Kőkény” felvetései teljesen jogosak, ismerte a rendszer működését – már ebből is látszik, hogy képzett, legalábbis rutinos hálózati kapcsolat lehetett. Az általa említett, tervezett berlini kiküldetés ügyében a III/III. Csoportfőnökségtől Berecz Károly tájékoztatta a kollégáit:

„1976. február 10-én kérésünkre, Berecz Károly r. alezredes elvt., a BM. III/III.-4 osztálytól tájékoztatott, mely szerint Regős Sándor perspektívája, hogy a TV ki akarja helyezni az NDK-ba berlini állandó tudósítónak. Egyenlőre [sic!] azonban csak terv, mivel a TV nem rendelkezik a szükséges anyagi fedezettel.”

A Berecz-klán

Az említett Berecz Károly az ismert kommunista politikus, Berecz János öccse volt. A fiatalabb fivér a III/III párttitkára lett, és nagyon jól értesült volt a tévé ügyeiben. De más is a Berecz családból: Berecz János felesége az MTV nemzetközi osztályát vezette. Moszkvában született, és szigorúan titkos állományú tisztként (SZT) tevékenykedett.[15] De Berecz Jánost körbevették más SZT-tisztek is: nemcsak első neje, a lánya is az volt.[16] Előbbi, a már említett Berecz Annamária 1986-ban szenvedett halálos balesetet – az újságírók között elterjedt, hogy megölték.

Éppen Zelei Miklós barátom mesélte nekem valamikor még a halála előtt, hogy ő úgy hallotta akkoriban, Berecznét (természetesen nem második nejét, Sáfár Anikót) a Blahán, az „Emkén” ütötte el egy autó. Ez eddig még nem lepett volna meg, de hozzátette, hogy a buszmegállóban. Azt pletykálták az újságírók, hogy a kocsi állítólag felhajtott a járdára, aztán tovasuhant. Így volt, vagy sem, ki tudja, de a hölgy múltja miatt hihető történetnek tűnik mind a mai napig.

Kulcsár István újságíró-riporter és Berecz János politikus a Magyar Rádió stúdiójában (1976)
Fotó: Fortepan / Szalay László

Berecz Annamária a megtorlás idejében, 1958-tól tolmácsként dolgozott az állambiztonságnak.[17] Természetesen a szovjetek felé. Említettem, hogy a Szovjetunióban született, édesanyja a proletárdiktatúra ismert elvtársnője volt, aki a bukás után sokakkal együtt Bécsbe, majd Moszkvába emigrált. A későbbiekben majd többször idézett egykori ÁVH-s, hírszerző Farkas Vladimir – Farkas Mihály fia – így írt róla:

„A kívülről jött új munkatársak számára hathónapos, bentlakásos hírszerző iskolát szerveztünk, intenzív nyelvoktatással a Budakeszi úton. […] Főállású nyelvtanárokat alkalmaztam, elsőként – ha nem tévedek – Berecz János elhunyt feleségének szimpatikus és kiválóan oktató édesanyját, aki szovjet emigrációból tért vissza Magyarországra.”[18]

Heszky Erzsébetről van szó. Lánya és Berecz János a Lenin Intézetben találtak egymásra. Későbbi kapcsolatukról ezt írták:

„A legrészletesebb természetesen a diáktársból lett feleséggel, Lőwinger Annával (Berecz Annamáriával) folytatott levelezés. 1955 nyarán alig múltak egy hónapos házasok, amikor a férj bevonult katonának, s mire hazajött, az ifjú feleség már elutazott egy évre Moszkvába magyar ifjúsági vezetők kint tanuló csoportjának tolmácsaként. (Nem sokkal később Berecz János még hosszabb ideig volt távol: 1963–66 között aspiránsként tanult a szovjet fővárosban.)”[19]

Berecz Annamária „tévésként” csak néhányszor szerepelt a sajtóban. Például akkor, amikor ’77-ben arról írtak, hogy egyre több nyugati stáb látogat hazánkba.

„Az 1975-ös helsinki tanácskozás nyomán jól érzékelhető fordulat állt be a tőkés országok – legalábbis egy bizonyos részük – televízióinak magatartásában – fogalmaz az oktató jellegű írás.[20] – A változás bennünket sem hagyott érintetlenül. Berecz Annamária, a nemzetközi kapcsolatok osztályának vezetője számadattal támasztja alá: a korábbi évekhez viszonyítva mintegy háromszorosára nőtt az idelátogató nyugati forgatócsoportok száma.”

Vagy 1980-ban, amikor a baráti Vietnám állami tévéje magyar műsorokat sugárzott. Ekkor „Berecz Annamária, a Magyar Televízió külügyi osztályának vezetője búcsúzott el a vietnami nézőktől”.[21]

Szóval egy SZT-tiszt vezette a tévé nemzetközi kapcsolatok osztályát – ennyit a rezsim „figyelő szeméről”. A mellékszál után kanyarodjunk vissza Regőshöz.

Jegyzetek

[1] Új Magyarország, 1994. október 1.

[2] Stefka, István 2022: Túléltem, mások belehaltak. Budapest, Kairosz.

[3] A feltételes mód nem véletlen. Chrudinák titkos szerepéről lásd Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára [a továbbiakban: ÁBTL] 3.2.5. O-8-298/3.

[4] A fecsegő kungfumester. In Arc és Álarc, 2018/1–2.

[5] https://index.hu/belfold/2011/10/07/felfuggesztettek_az_eljarast_schonthal_henrikkel_szemben/

[6] ÁBTL 3.1.9. V-161381/1–9.

[7] Uo. Azon belül: Feljegyzés, Budapest, 1976. október 21. ÁBTL 3.1.9. V–161381/7.

[8] ÁBTL 3.1.9. V-161381/1–9.

[9] https://hvg.hu/itthon/20070523_regos_sandor

[10] https://napkut.hu/custom/napkutkiado/image/data/blogok/hetvenesek/1934.pdf

[11] Főszereplője előző könyvemnek: Mező, Gábor 2023: A kultúra megszállása. Budapest, Századvég.

[12] https://dunavolgyipeter.hu/televizio_tortenet/esemenyek__emlekek__dokumentumok_a_hazai_televiziozas_tortenetebol/megtanultam_az_igazi_ertelmisegi_viselkedest__regos_sandor

[13] Szabad Nép, 1952. március 8.

[14] ÁBTL 3.2.4. K-3054. Regős Sándor.

[15] ÁBTL 2.8.2.3. – III/III. szt. tisztek személyi gyűjtő, Berecz Annamária.

[16] https://magyarnemzet.hu/kulfold/2020/11/szigoruan-titkos-kommunista-tiszt-epiti-a-demokraciat-a-balkanon

[17] ÁBTL 3.2.4. K-3054. Regős Sándor.

[18] Farkas, Vladimir 1990: Nincs mentség. Budapest, Intertart Stúdió.

[19] Szabolcs-Szatmár-Beregi Szemle, 2004/4.

[20] Magyarország, 1977. december 18.

[21] Magyar Nemzet, 1980. április 13.

(Az internetes hivatkozások letöltési ideje: 2023. január–augusztus.)

{*} Az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárából (ÁBTL) származó forrásokat szöveghű átiratban, a helyesírási hibákat, tévesztéseket, elütéseket megtartva közlöm – M. G.