– részlet –

Fordította Csordás Gábor

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Peter Handke: Versuch über die Müdigkeit.
In Peter Handke Bibliothek. Erste Abteilung.
Band 1–9. Prosa 3. 641–686. Suhrkamp, 2018
© Peter Handke 1989
© All rights reserved by and controlled through
Suhrkamp Verlag Berlin
Hungarian translation © Csordás Gábor, 2022
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 181 2

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Leiszter Attila
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Καὶ ἀναστὰς απὸ τῆς προσευχῆς ἐλϑὼν πρὸς τοὺς μαϑητὰς εὖρεν ϰοιµωµένους αὐτοὺς ἀπὸ τῆς λύπης.

Amikor az imádkozás után felkelt, odament tanítványaihoz, de a szomorúságtól alva találta őket.

Lukács 22,45

Azelőtt csak a fáradtságtól kellett félnem.

Mikor azelőtt?

Gyerekkoromban, úgynevezett diákkoromban, meg még a korai szerelmek éveiben, épp akkor. Egy éjféli misén ott ült a gyerek a hozzátartozói közt a zsúfolt, vakítóan világos, ismerős karácsonyi daloktól visszhangos hazai templomban, a posztó- és viaszillatban, és a szenvedés súlyával rohanta le a fáradtság.

Miféle szenvedésével?

Ahogy a betegségeket „utálatosnak” vagy „rosszindulatúnak” mondjuk, úgy volt utálatos és rosszindulatú szenvedés ez a fáradtság; mert eltorzította a környezetet is – a templomlátogatókat egymáshoz zsúfolódó lóden- és posztóbábukká, az oltárt, csillogó díszeivel együtt, a homályos távolban szertartást végző zavaros rituáléjával és formuláival kísért kínzások helyévé –, meg magát a fáradtság betegét is, őt elefántfejű, vagy elefántnehéz, égő szemű, dudoros bőrű, groteszk figurává; elszakította őt a világ, ez esetben a téli világ, a havas levegő, a kihalt táj anyagától, kicsit úgy, mint azokon a téli síkirándulásokon a csillagos éjszakában, miközben a többi gyerek lassacskán eltűnt a házakban, messze a falu határától, odakint, egyedül az elragadtatásban: egészen ott, a csöndben, a morajlásban, az eljegesedő utak kékjében – „húz”, szokták mondani az ilyen kellemes hidegről. Most azonban, ott a templomban, a vasszűz gyanánt ölelő fáradtság hidegségérzete egészen más, és én, a gyerek, hazamenetelért fohászkodtam a mise közben, vagy elsőre csak azért, hogy „Ki innen!”, (már megint) elrontva ezzel hozzátartozóim számára a környék többi lakójával töltött közös órákat, amelyek a szokások hanyatlásával különben is egyre ritkábban adódtak.

Miért hibáztatod magad (már megint)?

Mert már az akkori fáradtsághoz bűntudat kapcsolódott, amely heves fájdalommá szította fel. Megint csődöt mondasz a közösségben: újabb acélszalag a halánték körül, megint a szívből kiszaladó vér; a páni szégyen ezek miatt a fáradtságok miatt még évtizedekkel később is visszatér; csak az a különös, hogy noha a hozzátartozóim később egyet és mást a szememre vetettek, ezt sohasem…

Hasonló volt aztán a diákévek fáradtsága?

Nem. Nem volt már benne bűntudat. Az előadóteremben, ahogy múltak az órák, a fáradtság inkább dacot és lázadást eredményezett. Rendszerint nem annyira a rossz levegő és a százszámra egymáshoz préselődő diákok miatt, hanem inkább azért, mert az előadó nem volt jelen az anyagban, amely mégiscsak az övé kellett volna hogy legyen. Soha azóta nem láttam a saját dolgukért ilyen kevéssé lelkesedő embereket, mint ezek az egyetemi professzorok és docensek; bármelyik, igen, bármelyik bankhivatalnok a pénz számolása közben, ami pedig nem is a sajátja, bármelyik útépítő munkás, fönt a nap és lent az aszfaltolvadék közötti forróságban, lelkesebbnek látszott. Ezek a mintegy fűrészporral kitömött méltóságok, akiknek a hangját egyetlen egyszer sem remegtette meg az álmélkodás (ahogy egy jó tanárt a tantárgya álmélkodásra késztet), a lelkesedés, a rajongás, az eltűnődés, a tisztelet, a harag, a felindulás, a magam-sem-tudom, hanem csak megállás nélkül ürítették, darálták, szavalták az anyagot – persze nem egy Homérosz zengő hangján, hanem mint aki egy vizsgán esik át –, legföljebb itt-ott egy viccel vagy a beavatottaknak szánt kaján utalással, miközben az ablakon túl zöld és kék volt a világ, és aztán már sötét: míg a hallgató fáradtsága kelletlenségbe, a kelletlenség rosszindulatba nem csapott át. Megint, mint gyerekkorában: „Ki innen! El tőletek mind!” Csak hát hová? Haza, mint annak idején? Ott azonban, a bérelt szobában most a diákévek alatt egy másik, újfajta, a szülői házban nem ismert fáradtságtól kellett tartanom: a fáradtságtól egy szobában, a város szélén, egyedül; az „egyedülfáradtságtól”… … …

www.typotex.hu

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 4931 81 2

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License

Tartalom