Bilincsbe zárt

szerelem

Emy Dust

Emy Dust – Bilincsbe zárt szerelem

©Emy Dust 2022 ©Book Dreams Kiadó 2022

Második kiadás!

Szerkesztő:

Nikó

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 9789635861293

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített

kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része

semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a

fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Minden jog fenntartva!

Megan

Izgatottan készülődtünk Zeldával, a legjobb barátnőmmel a buliba. Ez az utolsó szabad esténk, mielőtt megkezdjük az első évünket holnap reggel a Queens állambeli College Pointban található NYDP rendőrakadémián. Szerettünk volna egy önfeledt estét, hiszen tudtuk, hogy kőkemény időszak előtt állunk. Zeldával egy évfolyamra jártunk a suliban, többször átjött a mi osztályunkba, így ismerkedtünk meg évekkel ezelőtt. Egy idő után pedig nagyon jó barátnők lettünk. Mindkettőnknek a rendőrpálya keltette fel a figyelmét, vagyis inkább én fertőztem meg őt a rajongásommal. Apa sokáig szolgált magas rangú tisztként, nem volt kérdés, hogy én is a nyomdokaiba lépek.

– Mit gondolsz? – fordult felém Zelda illegetve magát.

– Tökéletesen nézel ki – csodáltam végig formás alakján.

Fehér, testhez simuló mini ruhájában káprázatosan jól nézett ki.

– A tied sem rossz! – kacsintott mosolyogva.

Nem kellett sokat gondolkodnom, mit veszek fel. Egy miniszoknyára és egy lenge topra esett a választásom. Nem vittem túlzásba, de mégsem egy hétköznapi szett volt.

Úgy álltunk egymás mellett a tükör előtt, mintha katalógusfotózásra készültünk volna. Senki sem tudta volna megmondani rólunk, hogy hamarosan rendőrkadétok leszünk. Két fiatal nő voltunk, akik belevetik magukat az éjszakába.

Magunkhoz vettük a táskánkat és elindultunk a kétszobás New York-i otthonunkból, ami anyám nevén volt. Mivel ez közelebb van az Akadémiához, ezért megengedte, hogy ide költözzünk.

Nagyszerű idő volt a sétához, az egésznapi forróságot langyos szellő frissítette fel. A Tacco’s népszerű helynek számított a környéken. Nem volt kiemelkedően elegáns, de modern stílusával vonzotta a fiatalokat. A jelenlévő sokaságnak egy előnye lehet számunkra, hogy tudunk miből válogatni. Rögtön a pulthoz mentünk, kértünk magunknak egy koktélt, majd lecsaptunk egy szabad asztalra, és prédaként beszélgettünk, miközben szolidan a háttérben szóló zene ritmusára mozogtunk.

– Szeretem ezt a számot – kortyoltam az italomból, de Zelda teljesen mással volt elfoglalva.

– A hátad mögött nagyon bámul erre két pasi – hajolt közelebb.

– Jól néznek ki?

– Nem is akárhogy – pillantott feléjük merészen.

– Akkor vesd be magad – nevettem fel hangosan.

Nem telt el sok idő, Zelda látványosan forgatta a szemét velem szemben. Először nem tudtam, miért csinálja, rá is szóltam, hogy hagyja abba, mert nem túl előnyös számára az arckifejezése, de csak akkor esett le, hogy jelezni próbált, amikor a két férfi mellénk lépett.

– Jó estét, hölgyeim – köszönt ránk az egyik mosolyogva. A barátja csak egy alig látható hellót formált a szájával. A hangos zene elnyomta a hangját.

– Helló – köszönt Zelda, én csak bólintottam nekik, és a szám elé tartva a poharat csendben mustráltam őket.

– Hogy érzitek magatokat? – érdeklődött az egyikük.

Mindketten magas, jó kiállásúak voltak. A beszédes pasi láthatóan a barátnőm után érdeklődött, amit nem bántam, mert a másik nekem sokkal jobban tetszett, sőt egy pillantás alatt megfogott a zöld szeme, ami a bár tompa fényében is jól látható volt.

– Kicsit unatkozunk – válaszolta Zelda.

– Akárcsak mi. Hogy hívnak?

– Én Zelda vagyok, a barátnőm Megan.

– Én Jack vagyok, és a haverom Brian. Hozhatunk még egy italt nektek?

– Miért is ne – vágta rá rögtön Zelda, majd belekarolt Jackbe. – Veled megyek.

Elkerekedett szemekkel néztem rá. Valóban nem vesztegette az idejét, míg én szótlanul lestem, belém sült szavakkal. Elindultak, mi pedig ott maradtunk Briannel.

– Ünnepeltek valamit? – kérdezte, közben elmélyedve nézett a szemembe.

Válaszolni akartam, de csak nézni tudtam a karakteres arcát, kihívó, smaragdzöld tündöklő szemeit. Amint mellénk léptek és megpillantottam, már vonzódtam hozzá. Magas, izmos testalkata ámulatba ejtő volt. Nem kellene túl sokat kérlelni ahhoz, hogy a karjaiba boruljak. Furcsa volt a vonzódás, amit éreztem egy idegen iránt.

– Nem, ti talán igen? – válaszoltam, elszakítottam a pillantásomat róla. Az arcom lángolt, a gyomrom összerándult.

Egészen másképp képzeltem el a ma estét. Azt terveztem, hogy hagyom magam felcsípni, de nem egy ilyen pasinak, aki ennyire jól néz ki, hogy tiniként feszengek a társaságában, pillangók hadával a gyomromban. Erről nem volt szó, minden bátorságom elillant.

– Már indulni készültünk, de elragadtátok a figyelmünket. – Liftezni kezdett a gyomrom, ahogy közelebb hajolt válasz közben. Egymás szemébe mélyedtünk, amikor hirtelen valaki meglökött hátulról. Elveszítettem az egyensúlyomat, már késő volt, hogy megkapaszkodjak az asztalban, egyenesen Brian karjaiban landoltam. A poharam a menekülés esélye nélkül zuhant a földre.

– Jól vagy? – nézett le rám.

Arca olyan közel került az enyémhez, hogy az orrunk majdnem összeért. Férfias parfümjének illata felkeltette a vágyat bennem.

Zavartan bólintottam, majd hátranézve kerestem, ki lökött meg, de nem volt tettes, mintha semmi nem történt volna, úgy beszélgetett mindenki. Valami csoda folytán a leejtett poharam épségben maradt, csak a benne lévő kevés ital landolt a lábunk alatt.

– Hozok másikat – vette fel a földről a jóképű idegen, és letette a fal melletti polcra, ahol már sorakoztak az üres poharak, arra várva, hogy összeszedik azokat.

– Nem kell, hagyd csak.

– Gyere, nézzük meg mi tart ennyi ideig Jacknek és a barátnődnek – fogta meg a kezem, mintha már jó ideje ismernénk egymást, és a pult felé indult.

Nem kellett sokat keresgélni őket, egymás szavain csüngve beszélgettek, kicsit sem érdekelte őket, hogy minket ott hagytak. Beálltunk a pult előtt kígyózó sorba, de látszólag elég sokat kellett volna várnunk mire odajutunk. Magamon éreztem Brian tekintetét, ezért akaratlanul is felé pillantottam. Nem nézett el, még csak zavarba sem jött, de nekem már az arcom újra tábortűzként lobogott a forróságtól. Szerencsére nem volt bent erős fény, ezért nem lehetett feltűnő a vöröslő bőröm.

– Talán máshol kellene próbálkoznunk, itt egyhamar nem kerülünk sorra – jegyezte meg kacér mosollyal a szája szélén.

– Mire gondolsz? – kérdeztem elveszve a tekintetében.

A vonzódás szikrái szinte láthatóan pattogtak közöttünk. Kihúzott a tömegből oldalra, majd a falhoz nyomott és gondolkodás nélkül lecsapott ajkaimra. Meglepettségemben nem ellenkeztem, sodródtam nyelvének játékos mozdulatával. Tetszett a magabiztossága. Bizsergett a testem, elborított a szenvedély, ahogy forró csókja közben magához szorított. Amire pár perccel ezelőtt vágytam, az most beteljesülni látszott. A nyakát átölelve húztam magamhoz, hogy abba ne hagyja. Még erősebben ölelt, amit én válasznak vettem, hogy ő is ugyanannyira élvezi. Kívántam őt, pedig semmit nem tudtam róla, csupán a nevét. A kezdeti szikrából lángként csaptak fel a vágyak bennünk. Különös érzés volt, amit még soha nem tapasztaltam. Eloszlott minden előítéletem, nem voltak kérdőjelek sem bizonytalanság. Akartuk egymást.

Megfogta a kezem és elindultunk kifelé a parkolóba. Nem ellenkeztem, még csak fel sem merült bennem, hogy megállítsam és ez számomra ijesztő volt. Soha nem éltem át hasonló érzéseket senkivel pillanatok alatt.

Egy sötét Dodge-ba ültünk be, majd rögtön egymásnak estünk. Vadul húzta le rólam a topot és vette tenyerébe melleimet, majd nyelvével játékosan izgatta mellbimbómat. Minden egyes porcikám megremegett az érintésétől. Visszatoltam az ülésébe, átmásztam és beleültem az ölébe. Az apró szoknya, ami rajtam volt, már régen felcsúszott a derekamig, felfedve domborulataimat. Merev férfiassága keményen feszült a nadrágján keresztül, nem vágytam másra, csakhogy magamban érezzem. Kezdtem kigombolni a rajta lévő farmert, közben puha ajkai újra a számra tapadtak. Csókja tüzes és forró volt. Benyúlva alsónadrágjába húztam végig tenyerem férfiasságán, hangosan felnyögött és még szenvedélyesebben vette birtokba ajkaimat, halk jóleső morgás kíséretében.

Ujjaival gyengéden izgatott, nem volt sok dolga, teljesen átnedvesedtem. Szorosan magához ölelt, majd egyik karjával a kesztyűtartó felé nyúlt és egy apró tasakot vett elő. Tetszett, hogy gondolt a védekezésre.

– Akarod te csinálni? – kérdezte félmosollyal.

Megráztam a fejem és türelmetlenül ziháltam az ölében, amíg rutinosan húzta fel a gumit. Újra szenvedélyes csókba merültünk, gondolkodás nélkül engedtem mélyen magamba. Nem mozogtam rajta, érezni akartam, ahogy feszülve megtöltötte hüvelyemet. Férfias tenyere a hátamon siklott végig, belemarkolt a fenekembe, és lassan mozogni kezdett. Élvezettel és kínnal telt hangok töltötték be az autóban a teret. Egyre gyorsabban mozogtam rajta, ő a derekamat ölelte, miközben nyelvével játszadozott a testemen. Szinte pillanatokon belül csapott le rám az orgazmus, amit észrevett és erősebb lökésekkel édesített meg. Kocsonyaként remegtem az ölében izzó hüvelyemmel, ami az ő nedűjét várva lüktetett elégedetten. Vad csókja közben élvezett el ő is. Percekig ziháltunk egymás nyakában szótlanul. A mámorból próbáltam magamhoz térni. Furcsán éreztem magam, még nem fordult elő hasonló velem, hogy percekkel az ismerkedés után lefeküdjek valakivel. Különös volt az érzés, amit kiváltott belőlem. Annyira vonzott, mint még soha senki. Elhúzódtam tőle, hogy rendbe szedjem magam.

– Visszamegyünk? – ölelte át a derekam gyengéden. Zavartan igazítottam meg a hajam és néztem a szemébe. Nem szólaltam meg, kínosnak éreztem a pillanatot. – Nem beszélsz velem? – kérlelt válaszra.

– Menjünk vissza – mormoltam halkan, de hirtelen menekülni akartam a közeléből, annyira összezavarodtam.

Indulni akartam volna, de nem engedett, megsimogatta az arcomat és hosszan megcsókolt. Az eszem a végletekig tiltakozott ellene, de a testem úgy simult hozzá, mintha egy lenne az övével.

Elindultunk befelé, Zelda és Jack egymáshoz közelebb ülve még mindig a pultnál beszélgettek, de sehol nem tartottak hozzánk képest. Szégyelltem magam, ez nem én voltam, a bűntudat utat tört bennem. Elbizonytalanodtam, hogy talán nem kellett volna megtennünk. Így felvettem magamra egy olyan címkét, amilyen nem is voltam.

Csatlakoztunk a barátainkhoz, majd Zeldához hajoltam, hogy a srácok ne hallják:

– Én hazamennék.

Csak nézett rám, arcára kiült a könyörgés, tudtam, hogy nem fogom tudni hazacsalni.

– Iszol valamit? – kérdezte Brian.

A fejemet ráztam.

– Kimegyek a mosdóba – válaszoltam, majd elindultam.

Hátralesve figyeltem, hogy látják-e merre megyek, mert feltett szándékom volt, hogy lelépjek. A kijáratot vettem célba és futólépésben indultam. Rekordidő alatt értem haza.

Nagyot sóhajtva léptem be a lakásba, megálltam és a csukott ajtónak dőltem. Még éreztem Brian csókját az ajkamon, ahogy rágondoltam az egész testemet újra átjárta a vágy. Miért volt rám ilyen hatással? Talán rosszul tettem, hogy szó nélkül leléptem. Még soha nem éreztem hasonlót és ez teljesen összezavart.

Ennek semmi értelme!

Elindultam dühösen a fürdőszobába. Reménykedtem, hogy a zuhanyozás után sokkal könnyebb lesz leküzdeni a kialakult kételyeket és sóvárgást. Megengedtem a forró vizet, és próbáltam lemosni az érzéseket, amit a rögtönzött kalandom iránt éreztem. Nem sikerült, mert még elalvás előtt is őt láttam és éreztem, amint becsuktam a szemem.

Majd holnap jobb lesz! – merültem álomba.

Brian

– Holnap újra kezdődik minden – ivott unottan a söréből Jack.

– Szívathatod az újoncokat – válaszoltam, miközben körbenéztem a bárban.

– Nézd azt a csajt! – lökött meg Jack, de azt sem tudtam melyiket mutatja.

– Hol?

– Pont előttünk, ketten vannak, a barátnője háttal van – nyújtotta a nyakát, nem akart mutogatni.

– Aha, látom. Nem jön be.

– Nem is azért mutattam. Nekem bejön. Odamegyünk?

– Biztos, hogy nem – tiltakoztam. Általában nem hátrálok meg, de ezúttal semmi kedvem nem volt. Nem keltették fel kellőképpen a figyelmemet.

– Ne szórakozz már! Hadd beszéljek vele.

– Menj, ha akarsz.

– Addig foglald le a barátnőjét.

– Azt sem tudom, hogy néz ki. Nem érdekel. – Csak hátulról láttam, igaz, hogy tökéletesen kerek feneke domborodott vékony dereka alatt, meztelen válla kivillant hosszú leomló barna haja alól. Megnyerő volt, de arc nélkül nem éreztem magam motiváltnak a beszélgetésre vele. Legalább, ha egyszer is hátrapillantott volna.

Egy darabig még figyeltük őket, Jack a másik lánnyal kacérkodott, többször egymásra mosolyogtak.

– Nem bírod ki punci nélkül – csóváltam a fejem.

– Gyere – bökött meg, és elindult feléjük. Unottan követtem, de semmi jóra nem számítottam.

– Jó estét, hölgyeim – léptünk oda mindketten.

Jack kiszemeltje lelkesen köszönt, a másik lány bólintott, de még mindig nem láttam teljesen az arcát, csak azt a mogyoróbarna szempárt. Egyszerre volt kihívó és riadt.

– Hogy érzitek magatokat? – kezdte meg a csajozást Jack.

– Kicsit unatkozunk – válaszolta a másik lány.

El tudnám szórakoztatni a barátnőjét, nem lenne unalom. Amilyen megnyerő volt hátulról, legalább annyira volt tökéletes elölről, amire nem is számítottam.

– Akárcsak mi. Hogy hívnak?

– Én Zelda vagyok, a barátnőm Megan.

– Én Jack vagyok, és a haverom Brian. Hozhatunk még egy italt nektek?

Reméltem, hogy kérnek, sőt, Jack leléphetne a barátnővel, én pedig itt maradok ezzel a szépséggel.

– Miért is ne. Veled megyek – ajánlkozott Zelda.

Mintha a csaj olvasott volna a gondolataimban.

Elindultak a pult felé, én pedig közelebb léptem Meganhoz.

– Ünnepeltek valamit? – Mindegy volt, mit kérdezek, csak vegye el a poharat onnan, látni akartam az arcát.

– Nem ünnepelünk. Ti talán igen? – válaszolta, de olyan volt, mintha zavarban lenne. Viszont így alkalmam lett megcsodálni az arcát. Tekintete kihívó volt, ahogy válaszolt, már akkor tudtam, hogy meg akarom csókolni, kívánatos cseresznyepiros ajkait akartam ízlelni.

– Már indulni készültünk, de elragadtátok a figyelmünket – mélyedtem el barna tekintetében, amikor valami idióta meglökte, ahogy gyorsan elsuhant mögötte. Elkaptam, mielőtt még elhasalt volna a földön. Egyenesen a karjaimba esett, ahol már rég lennie kellett volna. Édes parfümje belekúszott a fejembe. Könnyen meg tudtam volna csókolni, és meg is akartam, de türtőztettem magam. Túlságosan zavarban volt.

Várok még egy kicsit.

– Jól vagy? – kérdeztem, de csak forgolódott, majd a poharát kereste, ami kiesett a kezéből.

– Hozok egy másikat – vettem fel a földről az üres poharat, és letettem a többi közé.

– Nem kell, hagyd csak.

– Gyere, nézzük meg mi tart ennyi ideig Jacknek és Zeldának – fogtam puha kezét, és elindultam a pult felé.

Megláttuk, ahogy Jack és Zelda elmélyülten beszélgetnek, nem akartam odamenni, helyette sorba álltam egy másik italért. Néztem, ahogy mosolygó szemekkel figyelte barátnőjét, kívánatosan harapott ajkaiba. Mély levegőt vettem, hogy visszafojtsam vágyaimat, de nem tudtam tovább várni.

– Talán máshol kellene próbálkoznunk, itt egyhamar nem kerülünk sorra – vetettem fel.

– Mire gondolsz?

Ha tudná, mire gondolok.

Úgy döntöttem, megmutatom neki. Kihúztam oldalra, a falnak döntöttem és szenvedélyesen csókolni kezdtem. Nem ellenkezett, ágyékom megfeszült testének simogatásától és forró csókjától. Képtelen voltam leállni, többet akartam belőle, és ahogy hozzám simult éreztem, hogy ő is. Kimentünk a parkolóba és az autómban folytattuk. Nem tudtam betelni forró nyelve szenvedélyével, ahogy körözött az enyém körül. Levettem a felsőjét, formás kerek mellei tökéletesen illeszkedtek tenyerembe, mintha mindig is ott lett volna a helyük. Nyelvem elindult felfedezni bőrének édes ízét, érzékien köröztem mellbimbóján. Beleremegett érintésemre. Átmászott az ölembe, apró ruhája felcsúszott a derekára, kemény farkamon éreztem tüzes ágyékát. Újra csókoltam puha ajkát, éhesen szívtam be.

Keze határozottan indult el alsónadrágomba, kiszabadította merev szerszámomat, türelmetlenül vártam, hogy benne legyek. Átöleltem a derekát és oldalra hajoltam, hogy kivegyek egy óvszert a kesztyűtartóból.

– Akarod te csinálni? – kérdeztem, mire megrázta a fejét.

Magamra görgettem a gumit és félrehúztam az apró bugyiját, miközben vadul csókoltam puha száját. Lassan csúszott rám felhevült ágyékával, nem mozdult rajtam. Elkezdtem mozgatni, különben csak attól elélveznék, ahogy forrón körbefogja forró hüvelye a farkamat. Ritmusosan mozgott, átöleltem derekát, közben végigcsókoltam puha bőrének minden felületét. Nehezen tartottam vissza magam. Remegni kezdett az örömtől, nem volt visszaút nekem sem. Magamhoz szorítottam orgazmustól remegő testét és zihálva élveztem én is. Öleltem és csókoltam még a karomban tartva őt. Már készen álltam, hogy folytassuk, de nem az autóban terveztem eltölteni vele az időt. Egész éjjel akartam. Nem tudtam betelni vele. Ennyi nem volt elég belőle.

– Visszamegyünk? – öleltem át. Talán ő is kiszáradt, ahogy én is. Szükségem volt egy italra. Nem válaszolt, a haját igazította. – Nem beszélsz velem? – kérdeztem.

– Menjünk vissza – szólt halkan.

Más lett a tekintete, mintha szégyellte volna magát. Nem akartam, hogy kellemetlen érzéseket váltson ki belőle az együttlétünk. Mindketten akartuk, annak ellenére, hogy szinte még nem is ismertük egymást.

Visszamentünk a bárba, csatlakoztunk Jackhez és Zeldához. Néhány perccel később Megan elindult a mosdóba. Vártam, hogy ha visszajön váltunk néhány szót a történtekről, hogy ne legyen olyan feszült, és találhatunk folytatást az estének. Kértem magamnak egy italt, közben Jack és Zelda bájosan csevegtek mellettem.

Fél óra eltelt, már tudtam, hogy nem jön vissza.

– Milyen gyakran lép le a barátnőd szex után szó nélkül? – fordultam Zeldához, aki meglepetten nézett rám.

– Hetente ezt csinálja. Akarod, hogy megnézzem, hol van?

– Dehogy. Én léptem – intettem nekik, és otthagytam őket.

Nem történt még ilyen velem. Volt már néhány egyéjszakás kalandom, de soha nem lépett le egyik csaj sem. Ez alátett jócskán a férfi büszkeségemnek. Jó nagy barom vagy Brian!

Megan

Másnap reggel riadtan pillantottam az órára. Késésben voltunk. Kipattantam az ágyból, hogy szóljak Zeldának, de arra nem számítottam, hogy az alvás alatt elzsibbadt a lábam. Úgy csuklottam össze az ágy mellett, mint egy elkorhadt ruhaszárító. Jajgatva dörzsöltem a bal lábamat életet lehelve bele. Amikor sikerült, sietve nyitottam be Zelda szobájába. Azt sem tudtam, hogy itthon van, vagy őt is elragadta a kalandvágya.

– Elaludtunk! – kiabáltam be, amint megpillantottam, hogy még alszik.

Riadtan ült fel az ágyban, a szemét ki sem nyitotta. A haja úgy állt, mint aki szélviharba keveredett.

– A fenébe – morogta rekedtes hangon.

Sietve összekaptuk magunkat, és percek alatt voltunk lent a taxinál, amit még fogmosás közben hívtam. Már csak két percünk maradt, amikor megérkeztünk az Akadémia elé. Azt terveztük, hogy jóval korábban érünk be, és alaposan szemügyre veszünk minden centimétert az épületben. Ez esélytelen volt, még egy pillantásra sem maradt időnk. Megnéztük a beosztást és rohantunk fel az emeletre. A teremben már csak két szabad hely volt, zihálva köszöntünk és leültünk. Összepillantottunk Zeldával, láttam a tekintetében a büszkeséget, hogy megcsináltuk. Szerencsére késett a kiképzőtiszt. Addig az asztalra kitett listát böngésztük, hogy mit kell még beszereznünk, amikor becsukódott az ajtó és belépett valaki, de nem néztünk fel. Hirtelen elcsendesült mindenki körülöttünk, akkor emeltem csak fel a fejem. Amint előre pillantottam, egy hangos „baszki” szaladt ki a számon, amire többen felnevettek körülöttem.

Dermedten néztem előre, velem szemben Brian állt rezzenéstelen arccal. Süllyedni kezdtem lefelé a székben, próbáltam eltakarni az arcomat, de felesleges volt, jócskán felhívtam magamra a figyelmet az elejtett beszólásommal. Lepörgött előttem a tegnap esti lelépésem. Meghatározni sem tudtam, mi volt az arcán, amikor a szemébe néztem. Talán a düh és közömbösség váltakozott benne. Nem reagált semmit, megkezdte az órát, amit én lesütött tekintettel ültem végig. Egy szót sem tudtam volna visszamondani az elhangzottakból, pedig az első nap fontos lett volna. Nem mertem még oldalra sem nézni. Úgy ültem ott, mint aki karót nyelt. Végig remegett a gyomrom. Az egy óra, amíg bent voltunk, egy hétnek is felért. Ólomlábakon járt az idő.

Fellélegeztem, amint szünetet kaptunk. Rögtön Zelda felé fordultam, ki akartam faggatni, mi volt este miután eljöttem. A füzetét lapozgatta, meglepődve néztem, mennyit jegyzetelt.

– Ezt mind most írtad?

– Nem jegyzeteltél? – vont kérdőre, amire megráztam a fejem.

– Tudtad, hogy itt tanít?

– Fogalmam sem volt. Elég kínos, miután úgy elszöktél.

– Az. Mi volt este? Sokáig várt? – kérdeztem kíváncsian.

– Igen és nagyon türelmes volt. Aztán kérdezte, hogy gyakran szoktál ilyet csinálni?

– Mit mondtál?

– Azt, hogy hetente egyszer.

Lesápadtam, amikor meghallottam.

– Te tiszta hülye vagy! – förmedtem rá.

– Honnan tudhattam volna, hogy itt lesz? Azt hittem, nem látjuk többet.

A fejemet fogva dühöngtem. Nem elég, hogy csak úgy leléptem, még Zelda is szépen beégetett. Szép kis barátnő. Haragudtam rá.

– És Jack? Ő is itt van?

– Nem tudom – vonta meg a vállát érdektelenül.

– Mi az, hogy nem tudod? Egész este vele voltál.

– Nem került szóba, ki mit csinál – vonta meg a vállát.

– Na, mi van baszki lány? – szólt egy hang felettünk.

Felnéztem, egy szőkésbarna, félhosszú hajú srác, sötétbarna szemekkel mosolygott rám.

– Mit akarsz?

– Gondoltam, bemutatkozom én is, ha már te megtetted. Peter vagyok. – Nem tetszett a flegma modora.

– Éppen beszélgettünk, arrébb mennél?

– Persze, de óvatosan ezzel a stílussal, itt könnyen megszívhatod nagyon.

Nem érdekelt a figyelmeztetése, sőt az egész lénye, úgy ahogy volt. Jobban foglalkoztatott, hogy mi következik ezután. Át kellett mennünk egy másik helyiségbe, készülődni kezdtünk, de féltem kimenni a teremből. Úgy viselkedtem, mint egy tini.

– Menj előre, nézd meg, hogy kint van-e még – kértem Zeldától.

– Ez most komoly?

– Kérlek – néztem rá könyörgő tekintettel. Alaposan hozzájárult a beégetésemhez, vártam, hogy szó nélkül megteszi.

Elhúzta a száját, de elindult és kinézett, majd intette, hogy mehetek. Félve lépkedtem a folyosón, végig kapaszkodtam a karjába, forgolódtam, kapkodtam a fejem minden irányba, míg ő magabiztosan felemelt fejjel sétált.

– Meddig fogod ezt csinálni? – kérdezte unott arcot vágva.

– Nem akarok összefutni vele – suttogtam, de nem figyelt senki.

– Ez elkerülhetetlen lesz. Inkább találj ki valamit.

– Jó, kösz. És mit? Bocs, de hosszú volt a sor, és mire visszaértem már nem voltál sehol? Vagy esetleg beragadtam és a személyzet mentett ki?

– Ez elég béna

Szánalmasan is hangzott, ahogy kimondtam.

Brian

– Na, mi van, nem aludtad ki magad?

A reggeli kávémat az automata itta meg, úgy éreztem magam, mint akin átmentek.

– Még mindig az esti csaj jár a fejedben? – Nevetve élcelődött Jack, de nem jött át a poén.

– Szállj már le a témáról. Semmit nem jelentett.

Jobb, hogy lelépett. Megkönnyítette a dolgom.

Megkezdve a napot elővettem a tanulók aktáit, szokás szerint elkezdtem átnézni. A felén túl voltam, amikor az egyiken megakadt a szemem. Ő volt az, ugyanazokkal a barna szemekkel nézett vissza rám a képről, mint tegnap este, de erről hiányzott a vágy tüze, ami ott égett benne. Ami olyan hevessé tette, hogy a gondolattól is keményedni kezdtem odalent.

Idióta vagy Brian, rendesen átvert, de majd most megszívja.

Idegesen az asztalra dobtam az aktáját és elindultam órakezdésre. Ahogy beléptem rögtön kiszúrtam, de ő még nem figyelt. Elcsendesült mindenki, gondoltam várok, amíg befejezik a suttogást a másik csajjal. Semmi fegyelem nincs benne.

Előre fordult és felnézett, egyenesen rám.

– Baszki – sápadt el.

Az esti vadmacska, most apró szürke egérként húzta meg magát.

Megan

Megérkeztünk a másik terembe. Rövidesen egy nő lépett be és megkezdte a tanítást. Kommunikáció és erkölcsi ismeretek volt a téma. Óra végére zsibbadtak már az ujjaim, annyit kellett írni.

– Gyakorlati órájuk lesz. Mindenki vegye át óra előtt a ruháját a raktárból – közölte mielőtt kiment.

Zsivaj kezdte betölteni a termet, mindenki lelkesen készülődött. Az én lelkesedésem, ami még tegnapelőtt megvolt, hogy felvettek és beteljesülhet a vágyam, hogy rendőr leszek, olyan szinten hagyott alább, hogy egyenesen menekültem volna úgy, hogy vissza sem jövök. Elindultunk a raktárba, mivel késtünk, nem volt alkalmunk átvenni a ruhánkat, de megint úgy lopakodtam, mint egy zsákmány, aki a vad elől bujkál.

Miután átöltöztünk, a gyakorlópályán várakoztunk. Egy idősebb férfi ordította, hogy sorakozó, amire pillanatokon belül állt fel a sor. Ódákat mesélt jobbra-balra sétálva a fegyelemről és a büntetésekről, amit a legkisebb hibáért is ki fog osztani.

– Már most utálom – súgtam a mellettem álló Zeldának, majd mindketten kuncogni kezdtünk.

– Maguk ott ketten! Kilépni a sorból, azonnal! – ordította mélyen a torkából és elindult felénk.

Lefagyott a mosoly az arcunkról.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezte az arcomba hajolva. Visszataszító volt a közelsége.

– Semmi – válaszoltuk halkan.

– Maguknak semmi, uram.

Még mindig ordított, mintha több tíz méterrel lennénk tőle.

– Semmi, uram – emeltük feljebb a hangunkat, ahogy követelte.

– Nyomjanak ötven fekvőtámaszt.

Ötvenet? – néztünk össze Zeldával.

Nem volt más választásunk, lehasaltunk, majd megkezdtük a karhajlításokat.

– Hangosan számoljanak! – zaboskodott felettünk.

Egy pisszenést sem lehetett hallani a többiektől, mindenki angyalként állt vigyázzban, azt mutatva, mennyire tökéletesek. Mi ketten, a két lázadó kakukktojás a tüdőnket kiköpve küszködtünk a talajon. Még csak húsznál tartottunk, amikor valaki odalépett a hajcsárunkhoz.

– Miért kaptak büntetést? – Rekedtes, de ismerős hangként csengett fel a kérdés.

– Jól szórakoztak – válaszolt a kiképzőnk.

Az ismeretlen férfi leguggolt elénk, de csak a cipője orrát láttam. Nézte egy darabig, ahogy fűbe lógó arccal és elgémberedett karokkal küzdöttünk.

– Álljanak fel! – utasított határozottan, bár még csak harmincnál tartottunk.

Engedelmeskedve egyenesedtünk fel, akkor láttam csak, hogy Jack állt előttünk. Kezdtem a legnagyobb hibának érezni az előző estét.

– Vissza a sorba. – Ugyanolyan közömbös tekintettel nézett, mint Brian. Talán Zelda jobban éli meg az újbóli találkozást a hódolójával, mint én.

A következő egy óra, futásból és ugrálásból állt, szorgalmasan fuldokoltunk a fáradtságtól. Megváltás volt, mire ismét sorakozni kellett.

– Holnap egész nap gyakorlat lesz, kapják össze magukat! Első dolgom lesz a ruházat ellenőrzése. Akinek hiányos vagy rendezetlen, az számítson a legrosszabbra! – jelentette be ordítozva, szúrós tekintettel a kiképző, majd összecsapva tenyerét adott engedélyt a távozásra.

Jack a pálya széléről figyelt minket. Zelda gondolkodás nélkül indult el felé, de magával húzott engem is.

– Ne! Engedj, nem akarok odamenni! – próbáltam kihúzni a karomat ujjai közül.

Hogy lehet még ennyi energiája?

– Nocsak, nocsak, lányok. Ezt a meglepetést! – mosolygott barátnőmre csillogó szemekkel Jack.

– Szia, Jack – köszönt Zelda. Én csak felemelve a kezem intettem.

– Örülök, hogy sikerült megtalálni a visszautat a mosdóból – nézett rám nevetve. Képzeletben a föld nyílt meg alattam. – Összefutunk, ha végeztél? – fordult Zelda felé, aki rajongva állt előtte. Még a szívdobogását is hallani lehetett volna, ha nincsenek zajok körülöttünk.

– Persze, jó lenne – válaszolta barátnőm, közben fülig ért a szája folyamatosan, ami már engem idegesített.

Jack Zeldára kacsintott, majd elköszönt tőlünk, és elindult befelé.

– Te belezúgtál? – vontam kérdőre.

– Ugyan már, dehogy! – Ránézve nem láttam mást csak megszámlálhatatlan szívecskéket körülötte. – Menjünk zuhanyozni! – próbálta terelni a témát az egyértelmű viselkedéséről.

– Te szerelmes vagy! – nevetgéltem mellette, amíg az öltözőbe értünk.

– Maradj már, mert megkeresem Briant! – húztuk egymás idegeit.

Sokáig áztattuk magunkat a zuhany alatt, bőven volt időnk a következő óráig. Visszaöltözve felmentünk a terembe. Legtöbben a folyosón beszélgettek. Bevegyültünk közéjük, de arra figyeltem, hogy legyen menekülő utam. A falnak dőlve nézelődtem és hallgattam a többieket. Olyan közvetlenek voltak egymással, mintha évek óta jóban lennének. Furcsa volt számomra, én más voltam. Nem voltam ennyire nyitott az ismeretlenekkel. Ezt az előző este nagyon megcáfolta, de fogalmam sincs mi ütött belém akkor. Újra előjöttek bennem az érzések, amiket átéltem vele. Kívülállóként bambultam magam elé, próbáltam legyűrni a vágy és a szégyenérzet keveredését.

– Megan, Megan. – Egy tenyér elsuhanására figyeltem fel. Peter integetett előttem. – Te velünk tartasz?

– Hova? – néztem rá értetlenül.

– Beülünk egy italra miután végeztünk – pislogott rám, mintha nem értené, hol voltam eddig

– Én kihagyom, dolgom van – meredtem vissza rá.

Bementünk a terembe, az asztalnál ülve firkáltam a füzetembe egész óra alatt. Feszült és ideges voltam. Amennyire vártam ezt a napot, annyira szabadultam volna. Alaposan rányomta bélyegét az előző meggondolatlan éjszaka. Soha nem volt még egy éjszakás kicsapongásom. Azt vártam tőle, hogy megtörténik és elfelejtjük egymást. Ehhez képest mindent felforgatott.

Megkönnyebbülve fújtam ki a levegőt magamból, amikor végre indulhattunk haza. A lépcsőn mentünk lefelé Zeldával, amikor észrevettük, hogy Jack már ott várja lent. Csak utána fagyott meg bennem a vér, amikor Brian lépett mellé. Megtorpantam, ezzel feltartottam a mögöttem lévőket.

– Gyere már! – sürgetett Zelda.

Földbe gyökerezett lábbal, csak a fejemet ráztam. Nem volt bátorságom hozzá. Fogalmam sem volt, hogy mit mondhatnék. Talán, ha ennyire nem vonzott volna, lazábban kezelem, de a gondolataim minden másodpercét uralta.

– Majd otthon találkozunk! – fordultam hátra hirtelen. Átverekedtem magam a mögöttem állókon, végighallgatva a megjegyzéseiket. Percekig fel-alá sétáltam a folyosón, amikor Peter jött velem szembe.

– Áll még a meghívásod? – kérdeztem türelmetlenül.

– Meggondoltad magad? – húzta fel csodálkozva a szemöldökét.

– Ráérek – csapódtam mellé, reméltem, hogy jóval nagyobb termete mellett könnyű lesz elbújnom.

A kijárat felé közeledtünk, kapkodtam a tekintetem, mindenhol őket lestem abban bízva, hogy nem várnak sehol.

– Keresel valakit? – kérdezte Peter kíváncsian.

– Elfelejtettem valamit, mégiscsak mennem kell, ne haragudj – találtam kibúvót, és elindultam a másik irányba.

– Nagyon flúgos csaj vagy, baszki lány! – kiabált utánam.

Ebből még baj lesz, teljesen megzavarodtam.

Felborult minden, mióta átéltem életem legjobb, de legkínosabb éjszakáját. Kavarogtam céltalanul az utcák között, mint egy őrült. Sokkal hosszabb úton jutottam haza, csak akkor nyugodtam meg, amikor beléptem a lakásba. Ledobtam a cuccaimat és elterültem az ágyon. Elkúsztam a távirányítóért és bömböltetni kezdtem a rádiót, ezzel akartam levezetni a bennem felgyülemlett stresszt. Kis idő múlva kimentem a konyhába, ami mozdítható volt és cukros, azt bevittem a szobába, magam köré pakoltam az ágyon, majd elővettem a könyveimet átnézni az anyagot. Lekapcsoltam a zenét, hogy halljam a gondolataimat, de hiába néztem a betűket, mindenhol a Brian szót raktam ki, pedig semmi köze nem volt a szövegnek hozzá.

Estefelé csapódott az ajtó, Zelda lépett be a szobába.

– Megan! Brian kint vár. Beszélni akar veled.

– Hogy mi van? – ugrottam fel az ágyról, és elhűlve kapkodtam a levegőt. Kétségbeesve toporogtam, mire Zelda hangos nevetésbe tört ki. – Te szívatsz!

Megfogtam a párnámat és hozzávágtam. A nevetőgörcse közepén nem tudott védekezni, ezért jól fejen találtam, amitől nekem is nevetnem kellett.

– Te normális vagy? Lufira akarod zabálni magad? – nézett szörnyülködve az édességhalomra.

– Szükségem volt a cukorra – vontam meg a vállam. – Mi volt a randin? – kérdeztem kíváncsian.

– Azt hiszem, igazad van. Szerelmes vagyok – borult álmodozva az édességek közé, majd folytatta az áradozást. – Annyira szép, kedves, aranyos, olyan férfias, és a szája, a csókja…

– Na, jó, ebből elég! Kifelé a szobámból! Hogy lehet azt mondani egy pasira, hogy szép? – fintorogtam, de nem tudtam sokáig visszatartani a nevetésem.

– Most irigykedsz? – fordult hasra a csokik és a kekszek között.

– Igen, inkább menj tanulni – vágtam egy grimaszt.

– A helyedben megtenném az első lépést Brian felé, úgy még van esélyed – vetette vissza félvállról kifelé menet.

– Hát persze – motyogtam.

Csak jobban beégetném magam a magyarázkodással, ezért meg sem fordult a fejemben, hogy beszélek vele. Arról pedig fogalmam sem volt, hogy fogom kezelni a helyzetet az Akadémián.

Reggel sikerült addig piszmognunk, míg kapkodva ugyan, de beértünk időben óra kezdés előtt. Átöltözve a pályán várakoztunk, beszélgettünk, amikor arra lettem figyelmes, hogy mindenki kezd sorakozni. Beálltunk mi is Zeldával a sorba, fegyelmezetten, hogy elkerüljük az újbóli büntetést, de a hajcsár pasas helyett Brian jelent meg. Összeszorult a gyomrom, egy pillanatra azt kívántam, bárcsak az idősebb fazon jött volna.

– Jó reggelt! – köszönt határozottan.

Amint meghallottam a hangját, megremegett a lábam. Elindult a sor elején, egyenként ellenőrizte mindenki ruháját. Lelassult a vér az ereimben, alig mertem levegőt venni. Néha vetettem egy gyors pillantást felé, hogy hol tart. Volt, akinél igencsak elidőzött, repült az öv, a sapka, gyűrött ing. Szigorú volt és egyre közelebb ért.

Véged van, Megan – mondogattam magamban.

Már hiába akartam levegőt venni, amint elém lépett, nem tudtam. Közel állt hozzám, láttam, ahogy végigmért. Az arca komoly volt, mintha még soha nem találkoztunk volna. Nem mozdult, nekem pedig egyre nehezebb volt minden egyes másodperc levegő nélkül. Ezt most nem úszom meg. Még egy lépést tett felém, fuldokoltam, úgy éreztem, hogy azonnal elájulok. Éreztem a tekintetét minden porcikámon, tudtam, hogy azt várja, hogy ránézzek.

Túl kell lennem rajta – mantráztam magamban.

Felpillantottam rá, egyenesen a szemébe néztem. Úgy éreztem, mintha a szakadék szélén kapaszkodva lógnék a levegőben. Igéző zöld szemeivel belém látott, akkor tudatosult igazán bennem, mekkora hülyeséget csináltam, hogy leléptem aznap este. Arca szigorú és rezzenéstelen maradt. Hosszú perceknek tűnt az idő, elvesztem a szemében. Lepillantott az ingemre kétszer is, majd vissza rám. Lenéztem én is, akkor vettem észre, hogy kimaradt egy gomb. Nem mozdultam, vártam a következményét. Csak néztem rá feszülten és filmként pörgött előttem, ahogy letépi rólam az inget büntetésből. Kicsit tetszett volna, persze nem mindenki előtt a pályán.

Teljesen megőrültél, Megan. Örülj, ha megúszod pár felüléssel. Vagy nem rugdos le a szakadék széléről.

Oldalra nézett, majd hátralépett és tovább haladt. Megkönnyebbülve fújtam ki a feszült levegőt és szívtam magamba a frisset. Már távolabb volt tőlünk, amikor Zelda megbökött oldalról.

– Te kis kivételezett – kuncogta el magát.

– Elég! – szóltam rá suttogva.

Nem bírt magával, nevetgélt tovább. Nem akartam tudomást venni róla, de mosolyognom kellett azon, ahogy próbált halkan nevetni. Nála az természetes, ha nevetés közben hangosan nyerített. Többször előfordult, hogy nem a poénon nevettünk, hanem az ő nevetésén. Ezúttal sem tudtuk abbahagyni. Brian jött vissza és beállt közénk.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezte komor hangon mögöttünk. Abban bíztunk, hogy még valahol a sor végénél jár, így nem veszi észre, vagy időben abba tudjuk hagyni. De nem jött össze.

– Bocsánat, uram! – nyögte Zelda, de a nevetést nem hagyta abba.

Amíg nekem lehajtott fejjel rázkódott a testem a nevetéstől, a barátnőm emelt fővel forgatta könnyes szemét, arra várva, hogy egyszer csak elkomolyodik.

– Lépjenek ki a sorból! Többiek futás körbe! – osztotta ki a parancsot Brian.

Engedelmesen léptünk ki, ekkor már alábbhagyott vigyorgással. Elképzelni se mertem mi jön ezután. Hallottam, ahogy mögöttünk elszaladnak a többiek. Szívesebben futottam volna velük.

Brian elénk lépett és felénk fordult. Egy darabig csak nézett ránk, hol Zeldára, hol rám.

– Délután maradnak három órát büntetésben. A következőnél ki lesznek rúgva! – közölte ránk förmedve.

Értetlenül meredtem magam elé. Ennyiért nem rúghat ki, persze megengedhetetlen az a fegyelmezetlenség, amit tettünk. Bármilyen büntetést megérdemeltünk volna. Biztos voltam benne, hogy a kivételezés, amit Zelda említett, korántsem olyan pozitív, mint ahogy azt ő gondolta. Nagyon utálhatott.

– Érthető voltam? – kérdezte a válaszunkat várva.

– Igen, uram! – mormogtuk vissza egyszerre.

– Nem hallom, mit mondtak? – kiabált.

– Igen, uram! – válaszoltuk egyszerre, hangosan.

– Vegyék fel a tempót a többiekkel. Futás!

Megfordultunk és elkezdtünk futni a többiekkel hang nélkül. Amíg ők már a fáradtságtól lihegtek, mi friss erővel sprinteltünk. Nem volt időnk elfáradni sem, mert Brian intett, hogy kövessük. Egy elkerített részre mentünk, ahol különböző akadályok voltak. Rögtön kiszúrtam a legalább négyméteres gumifalat, és hiú ábrándként reménykedtem, hogy azon nem kell átmászni.

– A feladat adott, végig kell menni a pályán. Kérek egy önként jelentkezőt, aki bemutatja. – Mindenki csendben állt, még a fiúkban sem volt bátorság, vagy csak nem akartak jelentkezni.

– Jó! Látom, nagyon lelkesek. A két kuncogó jöjjön ide.

Összenéztünk Zeldával, majd elindultunk. Valami csoda folytán, a barátnőm sántítani kezdett. Rögtön levágtam, mi van, és képzeletben ujjaimat a nyaka köré fonva fojtogattam.

– Mi van a lábával? – kérdezte Brian.

– Futás közben meghúztam, uram – sziszegett fájdalmas arcot vágva.

Lázadni akartam, hogy az egész csak kifogás, mégsem tettem. Elkönyveltem, hogy cirkuszi majomként fogok bemutatót tartani. Egyedül. Remek előadás lesz, mert ránézésre egyiket sem tudom megcsinálni. Ráadásul a gyomrom is remegett a közelében.

– Induljon el a pályán – szólt rám határozottan Brian.

Sétálni kezdtem az első akadályhoz. Egy gerendán kellett felmenni, majd a másik oldalra egyensúlyozva átjutni. Nagyon nehezen bírtam a magasságot, de ez még bőven belefért, mégis remegett a lábam zavaromban. Nem voltam túl gyors. Oldalra pillantva láttam, hogy karba tett kézzel sétált a pálya mellett olyan tempóban, ahogy haladtam. Ez csak még inkább feszélyezett. Egy árok következett, amibe le kellett ugrani. Ez sem volt annyira nehéz, mint amilyennek tűnt, csak kimászni volt kicsit megerőltető. Ezután három, egy méteres fal akadály következett, amit először könnyedén átléptem és elégedetten mentem volna a következőre.

– Nem átlépi, átugrik! – szólt rám, azzal lemosta rólam az elégedettséget. Vissza kellett mennem az elsőhöz, és elkezdtem az ugrálást. Magamban azért imádkoztam, hogy át ne essek rajta zavaromban. A harmadik fal végén már lihegtem, a gyomrom liftezett. Végig magamon éreztem Brian tekintetét. Azon gondolkodtam, mennyire örülne neki, ha benyögném, hogy ki kell mennem a mosdóba. Akkor tuti kicsapnám a biztosítékot nála.

– Álljanak sorba, indulhat a következő – szólt hátra a többieknek.

Továbbmentem, a következő egy majomlétra volt, amire felkapaszkodva kellett volna átjutni a vízzel töltött árok felett. Nyújtózkodva sem értem el az alig százhatvanöt centimmel. Párszor megpróbáltam felugrani és elkapni a csövet, de nem sikerült. Úgy döntöttem, végigsétálok szépen az árok mellett.

– Mit csinál? – förmedt rám.

Most mit akar? Láthatta, esélyem sincs, hogy felugorjak.

Értetlenül néztem rá, de egy hang sem jött ki a torkomon.

– Ha nem tud átmenni felette, akkor átsétál benne.

Ledermedtem amíg sikerült felfogni, hogy mit vár el. Mérgesen fordultam vissza, és beleléptem a térdig érő sáros vízbe. Éreztem a hideg latyakot hozzáérni a bőrömhöz, ami lassan folyt bele a cipőmbe. Duzzogva dagonyáztam végig az árkon. Hátranéztem, a többiek már a nyomomba voltak. Tocsogtam a sárban, miután kiléptem. A következő feladatnál fokozódott bennem a düh. Kevésnek éreztem magam a feladatokhoz. Kihúzott drótok alatt kellett kúszni, egy elég nagy szakaszon. Itt lettem csak igazán sáros, ami annyira nem is zavart volna, de az egész homok rám tapadt a víz miatt. Legalább öt kilóval voltak nehezebbek a lábaim. Előre néztem, tudtam, hogy a következő akadályt nem fogom megcsinálni, de nem érdekelt, bármilyen következménye is legyen. Lazán sétáltam el az elém táruló magas gumifal mellett, és fordultam vissza a kiindulási ponthoz. Brian összevont szemöldökkel nézett rám, mégsem adott parancsot, hogy másszak fel. Amikor végigment mindenki egyszer, újabb parancsként adta ki a tíz kört, majd kiállt oldalra és azt figyelte, ki hogyan csinálja a feladatot.

Zelda utolért a harmadik körben, furcsa módon már nem fájt a lába. Egymás mellett kúsztunk a drótok alatt.

– Most kellene beszélned vele.

– Nézz már rám, hogy nézek ki, így nem megyek oda.

– Ennél jobb alkalmad nem lesz – nyögte erőlködés közben. Válasz helyett megráztam a fejem.

Amikor kiértünk, ismét kikerültem a falat és visszafordultam a következő körre. Nem én voltam az egyetlen, majdnem az összes lány megkerülte, ezért nem volt kicsit sem bűntudatom miatta. Pár körrel később Zelda megint mellém ért.

– Legalább szólj neki, hogy beszélni akarsz vele!

– Hagyjál már, nem megyek oda – csitítottam le.

Elgondolkodtam, miközben csináltam a maradék köröket. Talán igaza lehet, oda kellene mennem. Próbáltam győzködni magam. Egy nagy szócsata kerekedett a fejemben, végül az „odamegyek” elhatározás győzedelmeskedett.

– Aki befejezte a tíz kört, elmehet – közölte hangosan Brian.

Összeszedtem a bátorságomat és minden erőmet, majd elindultam felé. A torkomban dobogott a szívem, a lábam zsibbadt és remegett. Mire meggondoltam volna magam, már ott álltam előtte.

– Beszélhetnénk később? – nyögtem ki bátortalanul. Szótlanul nézett rám, égetett a közömbös tekintete.

– Miről? – kérdezte nekitámaszkodva a korlátnak. Nem tudtam, hogyan mondjam ki.

– Arról, ami kettőnk között történt. – A mondat végére elhalkult a hangom.

Felegyenesedett, majd a szemembe nézett.

– Már lényegtelen – válaszolt röviden, és elindult a többiekhez.

Nem tudtam mozdulni, sem megszólalni. Ennyi volt, elkéstem. Mekkora hülye vagyok. Rögtön elé kellett volna állnom. Néztem utána vágyakozva, ahogy távolodott tőlem. Még lett volna hátra két köröm, de nem érdekelt, csalódottan, sárral telt cipővel elindultam az öltözőbe. Dühös voltam, amiért hallgattam Zeldára. Megint hagytam magam rábeszélni. Többet ilyen nem lesz. Fent ledobtam magamról a ruhát és beálltam a forró zuhany alá. Feldúltan ismételgettem a válaszát, „Már lényegtelen”, „már lényegtelen”, majd párszor kicsúszott még a „baszd meg” is.

– Egyedül beszélgetsz? – jött zuhanyozni Sarah a csoporttársam.

Ennek is pont mellém kell állni.

Nem válaszoltam a kérdésére, de látszólag nem akarta abbahagyni a beszélgetést.

– Neked is bejön a kiképző pasi? – kérdezte lelkesen, mire felkaptam a fejem.

– Melyik?

– Aki most volt velünk – repdesett az izgalomtól, ahogy megemlítette.

– Ja, nem – vontam meg a vállam közömbösen.

– Pedig mennyire jól néz ki. Holnap teljesen kigombolt inggel fogok sorakozni – vihogott hangosan.

Ez a csaj nagyon idegesít, még rá is mászna Brianre.

Sajnos rosszkor áradozott, mert csak jobban felbosszantott. Megvártam, amíg a haját kezdi mosni, amint kiállt a zuhany alól és a sampon belepte az arcát, átnyúltam és visszavettem a meleg vízből, majd elégedetten elzártam a nálam folyó vizet és kisétáltam. A szekrénynél törölköztem, amikor hallottam a nyivákoló sikítását és jajgatását.

Remélem, a hideg víztől lehiggadt, túl izgatott volt.

– Megvársz? – érkezett Zelda az öltözőbe.

– Nem – válaszoltam duzzogva, és tovább pakoltam a ruháimat. Körülöttünk minden tiszta sár volt, ő is szépen megfürdött az árokban.

– Mi bajod van? – rugdosta le magáról a sáros nadrágot.

– Semmi. Nem kellett volna rád hallgatnom. – Pufogva szórtam a villámokat a szememmel.

Megkíméltem volna magam ettől a kínzó érzéstől, amit az elutasítása váltott ki.

– Mit mondott? – nézett rám kérdőn.

– Már lényegtelen.

– Mi lényegtelen, miért nem árulod el? – csattant fel. Még dühösebb lettem, hogy nem érti.

– Azt mondta, „már lényegtelen”! – háborogtam.

– Jaa…– jutott el a tudatáig a válasz.

– Ez a víz hirtelen nagyon hideg lett – vágott át közöttünk Sarah, és kezdett öltözködni mellettünk.

Legalább ez összejött – dicsértem magamat.

– Én megyek – szóltam Zeldának, és elindultam kifelé.

Még volt harminc perc a következő óráig. Lementem az Akadémia udvarára és letelepedtem az egyik padra. Jó idő volt, sokan kijöttek szünetben. Rendezett park terült el az épület oldalában magas, hűvös árnyékot adó fákkal.

– Helló, flúgos lány, szabad ez a hely melletted? – Peter jött oda James-szel.

Válasz helyett arrébb csúsztam.

– Mikor randizol velem? – lökött meg oldalról.

– Hagyjál már – mordultam rá.

Lekötöttek az emésztő gondolataim, még arra sem áldoztam néhány másodpercet, hogy jobban szemügyre vegyem a srácokat. Futólag pillantottam Peterre első napon is, de annak ellenére, hogy egészen jóképű volt, meg sem fordult a fejemben, hogy nyissak felé. Nem hiányzott, hogy jobban bonyolítsam a jelenleg is káosz helyzetemet.

James elővett egy cigit, majd rágyújtott. Jobbnak láttam arrébb menni, nem akartam a füstben ücsörögni és tudtommal, nem is lehetett dohányozni az Akadémia területén. Épp álltam volna fel, amikor hangos kiabálás jött a hátunk mögül.

– Mind a hárman idejönnek!

Hátranéztünk, hogy nekünk szólt-e a parancs. A tegnapi idősebb kiképző férfi állt ott.

Már csak ez hiányzott.

Zsörtölődve kaptam fel a táskám és indultam felé. James elnyomta a cigit és indultak velem ők is.