A mű eredeti címe: Never

Borítóterv: Malum Stúdió, Szabó Vince

A kötetet tervezte és tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Ken Follett, 2021

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-248-7

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Két tigris nem fér meg egy hegyen.
Régi kínai mondás

Amikor kutatásokat folytattam A titánok bukásához, megdöbbenve láttam, hogy az első világháború olyan háború volt, amelyet senki sem akart. Egyik táborban sem volt egyetlen olyan európai vezető sem, aki akarta volna. Ám a császárok és miniszterelnökök sorra hozták a döntéseket – logikus, józan döntéseket –, amelyek lépésről lépésre vittek közelebb a háborúhoz. A legszörnyűbb konfliktushoz, amelyet valaha elszenvedett a világ. Azt kellett hinnem, hogy tragikus véletlen volt.

És akkor az jutott az eszembe, hogy vajon megismétlődhetne?

Mumpicföld

Előszó

Százhatvanhárom centiméterével sok-sok év óta James Madison volt az Egyesült Államok legalacsonyabb elnöke. Ám Green elnök megdöntötte ezt a rekordot. Pauline Green ugyanis százötven centiméter volt. Szívesen emlegette, hogy Madison megverte a százkilencven centiméter magas DeWitt Clintont, aki majdnem harminc centiméterrel magasodott győztes riválisa fölé.

Már kétszer napolta el a látogatását Mumpicföldre. Elnöksége minden évében tervbe vették, de folyton közbejött valami fontosabb. Ezúttal, a harmadik alkalommal úgy érezte, mennie kell. Enyhe szeptemberi reggel volt Pauline mandátumának harmadik évében.

Ez kiképzési próbagyakorlat volt azzal a céllal, hogy hozzászoktassák a magas rangú kormánytisztviselőket, mit kell tenniük vészhelyzetben, például ha az Egyesült Államokat megtámadják. Pauline ennek megfelelő fürgeséggel lépett ki az Ovális Irodából a Fehér Ház déli pázsitjára.

Mögötte az a maroknyi ember sietett, akik általában az elnök közelében voltak: a nemzetbiztonsági tanácsadó, a vezető titkár, két testőr a titkosszolgálattól és egy fiatal százados, aki egy bőrrel behúzott aktatáskát, az úgynevezett atomfutballt hozta. Ebben a táskában volt minden, ami ahhoz kellett, hogy az elnök megindíthassa az atomháborút.

Helikoptere egy légiflottához tartozott, amelynek minden egyes gépét a Marine One elnevezéssel jelölték, mert csak az elnököt szállíthatták. Szokás szerint kék díszegyenruhás tengerészgyalogos állt feszes vigyázzban a lépcső aljánál, miközben az elnök könnyű léptekkel felszaladt a gépre.

Pauline legalább huszonöt éve utazott először helikopteren. Nem volt kellemes tapasztalat: kemény fémülések egy szűk helyen, és akkora zaj, amelyben nem lehetett beszélni. A Marine One más volt. Belseje becsületére vált volna egy magánrepülőnek is, puha üléseit világosbarna bőrrel kárpitozták, volt benne légkondicionálás és egy kis fürdőszoba.

Gus Blake nemzetbiztonsági tanácsadó az elnök mellé ült. A visszavonult tábornok hatalmas termetű afroamerikai volt, a bőre sötét, rövid haja szürke. Megnyugtató erő áradt belőle. Ötvenöt éves volt, öt esztendővel idősebb Pauline-nál. A választási kampány kulcsfontosságú szereplőjéből lett az elnök legközelebbi munkatársa.

– Köszönöm, hogy vállalta – mondta, miután felszálltak. – Tudom, mennyire nem akarta.

Igaza volt. Pauline nem állhatta, ha elvonják a munkától, és szeretett volna minél előbb átesni a gyakorlaton.

– Ez csak olyasmi, amit meg kell csinálni – válaszolta.

Az út nem tartott sokáig. Miközben a helikopter ereszkedett, Pauline ellenőrizte sima, szőke apródfrizuráját és diszkréten sminkelt arcát egy kézitükörben. Szép zöldesbarna szeme volt, amelyben gyakran csillogott a részvét, bár a szája könyörtelenül elszánt vonallá tudott keskenyedni. Kattanva összecsukta a tükröt.

Egy raktárkomplexumnál szálltak le Maryland egyik elővárosában. Hivatalosan Archivált Okmányok 2. sz. Szövetségi Lerakata volt a neve, ám azok a kevesek, akik tisztában voltak valódi rendeltetésével, Mumpicföldnek nevezték Oz birodalmának tartománya után, ahova Dorothyt elsodorta Kansasból a forgószél.

Mumpicföld titok volt. Mert mindenki tudott a coloradói Raven Rock Mountain Complexről, a föld alatti atombunkerról, ahol az Egyesült Államok katonai vezetői átvészelhetik az atomháborút. Fontos létesítmény volt, de az elnök nem oda fog menni. Sokan tudták azt is, hogy a Fehér Ház keleti szárnya alatt található a vészhelyzeti műveleti központ a szeptember 11-eihez hasonló válságok esetére. Ám ezt sem arra tervezték, hogy sokáig ott lehessen lakni az apokalipszis után.

Mumpicföldön viszont százan elélnek egy teljes évig.

Az érkezőket egy Whitfield nevű tábornok fogadta: ötvenes éveinek vége felé ballagó, kerek képű, húsos, kedélyes ember, híján mindennemű harciasságnak. Pauline bizonyosra vette, hogy Whitfieldet nem érdekli az ellenség legyilkolása, holott a katonák elvileg erre valók. Nyilván azért kötött ki ebben az állásban.

Külsőre Mumpicföld szabályos raktár volt, ahol jelzések irányították a szállítmányokat a rakodórámpákhoz. Aztán Whitfield bevezette őket egy kis mellékajtón, és onnantól a légkör megváltozott.

Tömör kettős ajtóval kerültek szembe, amely alkalmas lett volna egy maximális biztonságú fegyház kapujának.

Ez az ajtó egy nyomasztó helyiségbe nyílt, amelynek alacsony mennyezete volt, és úgy rémlett, hogy a falai beljebb nyomultak a szobába, mintha többlábnyi vastagságúak lennének. A levegő állott, áporodott volt.

– A robbanásbiztos szoba legfőbb rendeltetése a felvonók védelme – mondta Whitfield.

Beléptek a liftbe. Pauline már egy cseppet sem türelmetlenkedett a szükségtelennek tartott gyakorlat miatt, ellenben igen rossz érzése támadt.

– Engedelmével, elnök asszony, legalulról indulunk, és onnan jövünk fel – folytatta Whitfield.

– Köszönöm, tábornok, ez így nagyon jó lesz.

Lefelé menet Whitfield büszkén magyarázott:

– Asszonyom, ez a létesítmény százszázalékos védelmet nyújt, ha az Egyesült Államokat országos vagy világjárvány, természeti csapás – például nagy méretű meteor becsapódása –, zavargások és tömeges rendbontások, hagyományos eszközökkel végrehajtott, sikeres megszállás, kibertámadás vagy atomháború sújtaná.

Ha a lehetséges katasztrófák felsorolásának Pauline-t kellett volna megnyugtatnia, épp az ellenkező hatással járt, mert arra figyelmeztette az elnököt, hogy a civilizáció igenis véget érhet, neki pedig talán ebben a föld alatti lyukban lapulva kellene próbálkoznia az emberi faj maradékának a megmentésével.

Arra gondolt, hogy szívesebben halna meg a föld színén.

A lift sebesen zuhant nagyon sokáig, mielőtt lassítani kezdett. Amikor végre megálltak, Whitfield azt mondta:

– Üzemzavar esetére van egy lépcső.

Ezt humornak szánta; a fiatalabb látogatók kuncogtak is, mert elgondolták, hány fokból állhat az a lépcső. Ám Pauline-nak az eszébe jutott, milyen sokáig tartott lejönni a lángokban álló Világkereskedelmi Központból, és nem mosolygott. Gus sem.

A falakat pihentető zöldre, andalító sárgásfehérre és idegnyugtató halvány rózsaszínre festették, de attól ez még egy föld alatti bunker maradt. Pauline nem múló rossz előérzettel tekintette meg az elnöki lakosztályt, a körletekben sorakozó priccseket, a kórházat, a tornatermet, a büfét és a szupermarketet.

Közepén a hosszú asztallal, a falak tövében a titkárok és asszisztensek székeivel a háborús vezérlő a tükörképe volt annak, ami a Fehér Ház alagsorában található. A falakra óriási képernyőket szereltek.

– Ugyanazon sebességgel vagyunk képesek szolgáltatni önnek ugyanazokat a vizuális adatokat, amelyeket a Fehér Házban kap – magyarázta Whitfield. – A közlekedési és térfigyelő kamerákat feltörve láthatjuk a világ összes városát. Valós idejű katonai radarjaink vannak. Mint tudja, két órába telik, hogy a műholdas fotók a földre érjenek, de mi ugyanakkor kapjuk őket, amikor a Pentagon. Foghatunk minden tévéállomást, ami hasznos lehet azon ritka esetekben, ha a CNN vagy az al-Dzsazíra a biztonsági szolgálatok előtt szerez tudomást valamilyen hírről, és egy nyelvészcsoportunk azonnal feliratozza az idegen nyelvű híradókat.

A bunkerhoz tartozott egy erőmű, akkora benzintankkal, akár egy tó, egy hűtő-fűtő rendszer és egy százkilencvenezer hektoliteres víztartály, amelyet föld alatti forrás táplált. Pauline nem volt különösebben klausztrofóbiás, de most fojtogatta a gondolat, hogy ide lesz elrekesztve, miközben odakint meghal a világ. Hallotta, hogy nehezen lélegzik.

Whitfield mintha belelátott volna az elnök fejébe, mert azzal folytatta:

– Levegőtartalékunkat a felszínről pótoljuk, robbanásbiztos szűrősorozaton át, amely nemcsak a robbanásnak áll ellen, de kiszűri a vegyi, a biológiai vagy a radioaktív szennyező anyagokat is.

Óriási, gondolta Pauline, de mi lesz azokkal a milliókkal, akik odafönt lesznek védtelenül?

– Elnök asszony – mondta Whitfield, miután befejeződött az idegenvezetés –, az irodája jelezte, hogy távozás előtt nem óhajt villásreggelizni, de mi azért készítettünk valamit arra az esetre, ha meggondolná magát.

Ez mindig így ment. Mindenki örült volna egy-két óra kötetlen beszélgetésnek az elnökkel. Pauline egy pillanatra megsajnálta Whitfieldet, akit eldugtak a föld alá ebbe a fontos, de láthatatlan állásba, de most is le kellett küzdenie az érzelmeit, ragaszkodva az időbeosztásához.

Pauline ritkán pazarolt időt arra, hogy a családján kívül másokkal is együtt egyen. Megtartotta az értekezleteket, amelyeken adatok cseréltek gazdát, és döntések születtek, aztán továbbment a következő értekezletre. Lefaragta a hivatalos bankettek számát, amelyeken az elnöknek részt kellett vennie, mert, mint kijelentette, ő a szabad világ vezetője, miért töltene három órát azzal, hogy a belga királlyal bájcseveg?

– Ez nagyon kedves öntől, Whitfield tábornok – mondta most –, de vissza kell térnem a Fehér Házba.

A helikopterben becsatolta magát az ülésbe, aztán elővett a zsebéből egy műanyag dobozt, akkorát, mint egy kis pénztárca. Ez volt az úgynevezett Biszkvit, amelyet csak úgy lehetett kinyitni, ha feltörték a műanyagot. A Biszkvitben volt egy kártya, amelyen betűk és számok sorakoztak: az atomcsapás engedélyezésének a kódjai. Az elnöknek nappal mindenhova magával kellett vinnie a Biszkvitet, és éjjel az ágya mellett kellett tartania.

Gus látta, mit csinál az asszony, és megszólalt:

– Hála az égnek, hogy véget ért a világháború!

– Az a rémes hely arra emlékeztetett, hogy még mindig a küszöbén egyensúlyozunk.

– Azért kell vigyáznunk, hogy sose használják.

Ez pedig elsősorban Pauline felelőssége. Voltak napok, amikor érezte a vállán a súlyát. Ma a szokásosnál is jobban nyomta.

– Ha valaha is visszajövök Mumpicföldre – felelte Blake-nek –, az azért lesz, mert megbuktam.

DEFCON 5

Békebeli készültségi szint.

1. fejezet

Gépről nézve olyan lett volna az autó, mint végtelen tengerparton a lassan mászó bogár, amelynek fekete páncélja villog a napfényben. Valójában óránként negyvennyolc kilométeres sebességgel haladt, a legnagyobb sebességgel, ami még biztonságos a váratlan gödröktől és törésektől rücskös úton. Senki sem akar defektet kapni a Szaharában.

Az út N’Djamenából, Csád fővárosából vezetett észak felé a sivatagon át a Csád-tóhoz, a Szahara legnagyobb oázisához. Néhány fakósárgára aszott bokor és a kövekkel elegyes homokból itt-ott kiszögellő kisebb-nagyobb sziklák törték csak meg a határtalan síkot, ahol minden sárgásbarna volt, és olyan sivár, mint egy holdbéli táj.

Tamara Levit úgy találta, hogy a sivatag nyugtalanítóan emlékeztet a mélyűrre, amelyben a kocsi az űrhajó. Ha a szkafandere meghibásodik, itt halhat meg. A hasonlat olyan zakkant volt, hogy elmosolyodott. Azért hátranézett a két megnyugtatóan nagy, műanyag vizeskannára. Vészhelyzet esetén életben tartják őket, amíg megjön a segítség. Valószínűleg.

A kocsi nehéz terepre tervezett, amerikai gyártmány volt, nagy sebességű és nagyon biztonságos. Színezett ablakai voltak, és Tamara napszemüveget viselt, de még így is bántotta a szemét a betonról visszaverődő napfény.

Mind a négyen napszemüveget viseltek. Ali, a sofőr, helyi ember volt, Csádban született és nőtt fel. A városban farmert és pólót viselt, amit ma lecserélt a hagyományos, hosszú köntösre, a galabijára, és a fejére nagy pamutkendőt csavart, hogy védje a könyörtelen naptól.

Ali mellett egy amerikai katona ült, Peter Ackerman tizedes, a térdén rövid csövű, könnyű karabéllyal. Húsz év körüli lehetett, bőbeszédű és barátságos fiatalember. A majdnem harmincéves Tamara nevetségesen fiatalnak találta ahhoz, hogy ilyen gyilkos fegyverrel járjon. Pete-ből azonban nem hiányzott az önbizalom: egyszer még ahhoz is volt képe, hogy Tamarától kérjen randevút. „Bírom magát, Pete, de ahhoz én túlkoros vagyok”, felelte akkor neki a nő.

Tamara mellett Tabdar „Tab” Sadoul foglalt helyet a hátsó ülésen, az Európai Unió n’djamenai missziójának attaséja. Fényes barna haját divatosan hosszúra növesztette, egyébként olyan volt, mint egy szabadnapos osztályvezető a khaki nadrágjában és a konzervatív égszínkék ingében, amelynek felgyűrt ujja alól kilátszott barna csuklója.

Tamara az amerikai követség munkatársa volt. Úgy öltözött, ahogy a munkában szokott: hosszú ujjú ingruhába és nadrágba. Sötét haját kendő alá rejtette. Praktikus viselet volt, senkit sem sértett, ráadásul ő a barna szemével és a kreol bőrével nem is látszott külföldinek. Csádban magas a bűnözés aránya; ilyen helyen tanácsosabb kerülni a feltűnést, pláne egy nőnek.

Figyelte a kilométerórát. Közel jártak a célhoz. Két órája voltak úton, és Tamara már idegesen várta a megbeszélt találkozót. Sok minden múlt rajta, többek között az ő karrierje.

– Hivatalosan tényfeltárás a célunk – mondta. – Eleget tud a tóról?

– Azt hiszem, eleget – válaszolta a francia. – A Chari folyó Afrika közepén fakad, megtesz ezernégyszáz kilométert, és itt áll meg. A Csád-tó emberek millióit tartja el négy országban: Nigerben, Nigériában, Kamerunban és Csádban. Gazdálkodókat, pásztorokat, halászokat. A kedvenc haluk a nílusi sügér, amely száznyolcvan centiméteresre is megnőhet, és eléri a két mázsát.

Ezek a franciák úgy beszélnek angolul, mintha le akarnák fektetni az embert, elmélkedett a nő. Talán csakugyan azt akarják.

– Gondolom, mostanában már nem sok ilyet fognak, amióta így leapadt a víz.

– Igaza van. A tó területe valamikor huszonhatezer négyzetkilométer volt, most pedig legfeljebb ezerháromszáz. Az itteniek többsége rövidesen éhezni fog.

– Mi a véleménye a kínaiak tervéről?

– Az kétezer-ötszáz kilométeres csatornához a Kongó folyótól idáig? Csád elnöke nem meglepő módon nagyon szorgalmazza. Még akár meg is valósulhat – a kínaiak elképesztő dolgokra képesek –, de nem lesz olcsó, és nem lesz meg egyhamar.

Tamara washingtoni és Tab párizsi felettesei egyformán hüledező csodálattal és mélységes gyanakvással figyelték a kínaiak beruházásait Afrikában. Peking milliárdokat költ, és rengeteget végez, de mit akar igazából?

Valami villant a messzeségben: vízen tükröződő napfény.

– Közel járunk a tóhoz? – kérdezte a franciától. – Vagy csak délibáb?

– Közel kell lennünk – felelte Tab.

– Figyeljünk a bal kanyarra – mondta a nő, és arabul megismételte az utasítást a sofőrnek. Tamara és Tab folyékonyan beszéltek Csád két fő nyelvén, franciául és arabul.

– Le voilà – felelte franciául a sofőr. Itt van.

A kocsi lassított az elágazás közelében, amelyet egyetlen kőrakás jelzett.

Letértek egy csapásra a kavicsos homokban. Helyenként nehezen lehetett megkülönböztetni az utat a sivatagtól, de Ali magabiztos volt. Tamara a forróságtól elmosódott zöld foltokat látott a messzeségben. Vélhetőleg fák és bokrok a vízhez közel.

Tamara meglátta az út mellett egy rég halott Peugeot furgon csontvázát: a rozsdás karosszériában nem maradt sem kerék, sem ablak. Hamarosan feltűntek az emberlakta terület más jelei: egy bokorhoz kötött teve, egy keverék kutya szájában patkánnyal, szétdobált sörösdobozok, rongyok és kerékbelsők.

Elhaladtak egy kis veteményes mellett: szép, egyenes sorokban álltak a növények, amelyeket locsolóból öntözött egy ember. Aztán egy faluhoz értek. Ötven-hatvan ház ácsorgott összevissza, utcák nélkül, jobbára hagyományos kunyhók: sártéglából rakott körfal, magas, hegyes pálmalevél tető. Ali sétatempóra lassítva kerülgette a házakat, a mezítlábas gyerekeket, a kecskéket és a szabadban égő tüzeket.

Végül megállította a terepjárót, és azt mondta:

– Nous sommes arrivés. Megérkeztünk.

– Pete, letenné a karabélyt a padlóra? – kérdezte Tamara. – Ökológusoknak akarunk látszani.

– Persze, Ms. Levit. – Pete leengedte a lábához a fegyvert, elrejtette a tusát az ülés alatt.

– Ez virágzó halászfalu volt valamikor – mondta a francia. – Most másfél kilométerre van a tó.

Szívfájdítóan szegény hely volt, a legszegényebb, amelyet Tamara valaha látott. A falu egy hosszú, lapos földsávon nyúlt el, amely nyilván víz alatt volt régebben. A vízimalmok, amelyek a földekre szivattyúzták a tó vizét, elhanyagoltan ácsorogtak a szárazon, vitorláik céltalanul forogtak. Girhes kecskenyáj legelte a csenevész növényeket, kislány őrizte őket pálcával. Tamara látta a messzeségben a villogó víztükröt. Rafiapálmák és moshi moshi bokrok nőttek a vízhez közel. A tó tükrén alacsony szigetek sötétlettek. Tamara tudta, hogy a nagyobb szigeteken bujkálnak a terrorista bandák, amelyek megkeserítik az itteniek életét. Ellopják azt a keveset is, amijük van, aki tiltakozik, azt összeverik, és koldusbotra juttatják az elszegényedett embereket.

– Mit csinálnak azok az asszonyok? – kérdezte Tab.

Fél tucat nő állt a sekélyesben, valamit meregettek a víz tetejéről.

– Lefölözik az ehető algát – felelte Tamara. – Mi spirulinának hívjuk, az ő nyelvükön dihé. Leszűrik, aztán a napon megszárítják.

– Kóstolta?

A nő bólintott.

– Borzalmas íze van, de tápláló. Bioboltokban is kapható.

– Sose hallottam róla. Nem hinném, hogy a francia gyomor bevenné.

– Maga tudja. – A nő kinyitotta az ajtót, kiszállt. A légkondicionált terepjárón kívül valósággal perzselt a levegő. Tamara előrehúzta a kendőjét, hogy védje az arcát, aztán lefényképezte a földsávot a mobiljával.

Tab ugyancsak kiszállt, a fejébe nyomott egy széles karimájú kalapot, és odament a nő mellé. Nem állt jól neki a kalap – kissé nevetséges lett tőle –, de láthatólag nem érdekelte. Jól öltözött volt, de nem hiú. Ez tetszett Tamarának.

Megnézték a falut. A házak között apró, megművelt parcellák voltak, amelyeket behálóztak az öntözőcsatornák. A vizet messziről kellett hozni. Tamara lehangoló bizonyossággal érezte, hogy az asszonyok cipelik. Egy galabijás ember cigarettát árult, kedélyesen eldiskurált a férfiakkal, kicsit kacérkodott a nőkkel. Tamara felismerte a fehér csomagoláson a Szfinx aranyfejét: Cleopatra volt, a legnépszerűbb márka egész Afrikában. A cigarettát valószínűleg csempészték vagy lopták. Több motorkerékpár, robogó és egy vénséges Volkswagen Bogár parkolt a házak előtt. Ebben az országban a motorkerékpár volt a legnépszerűbb személyi közlekedési eszköz. Tamara tovább fényképezett.

Olyan hely volt, ahol az emberek az életben maradásért harcoltak, kiszolgáltatva az időjárásnak, örökké az éhínség küszöbén. Nem volt mire támaszkodniuk, senkitől sem kérhettek segítséget.

Néhány falusi megbámulta a jövevényeket, de csak mérsékelten érdeklődtek irántuk. Tamara úgy vélte, nem először járnak itt nyugatiak, hogy tanulmányozzák a zsugorodó tavat. Nem verődött össze tömeg. Az embereket jobban érdekelte a nyájas vándor, aki olcsón kínálta a cigarettát.

Izzadt az oldala a ruha alatt. Megtörölte a homlokát a pamutkendő szélével. Tab egy vörös alapon fehér pettyes zsebkendőt húzott elő, hogy felitassa a verejtéket a gallérja alól.

– Ezeknek a házaknak a fele lakatlan – mondta.

Tamara figyelmesebben körülnézett, és felfedezte néhány házon az elhagyatottság jeleit. A pálmalevél tetők lyukasak voltak, a sártéglák málladoztak.

– Rengetegen elhagyták ezt a területet – folytatta az attasé. – Gondolom, mindenki, akinek volt hova mennie. Csakhogy milliók maradtak itt. Ez a hely egy katasztrófa sújtotta övezet.

– És nemcsak itt – vette át a szót Tamara. – Az elsivatagosodás a Szahara déli részén keresztbe szeli egész Afrikát a Vörös-tengertől az Atlanti-óceánig.

– Franciául Sahelnek hívjuk a térséget.

– Mi is. Szahel. – Visszanézett az autóra, amelynek még mindig járt a motorja. – Azt hiszem, Ali és Pete bent marad a légkondicionálásban.

– Ha van egy csepp eszük. – Tab gondterheltnek tűnt. – Nem látom az emberünket.

Tamara is aggódott. Az, aki miatt idejöttek, akár már halott is lehet. De azért higgadtan felelt:

– Utasításaink úgy szólnak, hogy ő keres meg minket. Mi pedig addig is játsszuk a szerepünket, úgyhogy pattogjunk, nézzünk körül.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy mozogjuk, és nézzünk körül.

– De amit az előbb mondott. Pattogjunk?

– Bocs. Chicagói szleng.

Tab elvigyorodott.

– Én lehetek az egyetlen francia, aki ismeri ezt a kifejezést. De előbb még tegyünk tiszteletünket a falu véneinél.

– Miért nem csinálja maga egyedül? Egy nőt különben sem vesznek emberszámba.

Tab elment, Tamara nyugalmat mímelve bejárta a falut, fényképezett, és arabul beszédbe elegyedett az emberekkel. A falusiak többsége megművelt egy darabkát a sivatagos talajból, vagy volt pár kecskéjük, esetleg egy tehenük. Egy asszony hálókat foltozott, csak hát nem sok halász maradt; egy férfinak volt kemencéje, és edényeket készített, csak hát kevesen engedhették meg maguknak, hogy ilyesmit vásároljanak. Mindenki többé-kevésbé el volt keseredve.

Rozoga tákolmány – négy cölöpön álló vesszőfonadék – szolgált ruhaszárítóként. Egy fiatalasszony, akit egy kétévesforma kisfiú figyelt, éppen vizes ruhát teregetett, csupa élénksárga és narancsszín kelmét. A csádiak szeretik ezeket a színeket. Miután az utolsó darabot is kitette száradni, a csípőjére ültette a gyermeket, és erősen arabos kiejtésű, gondos, iskolás franciasággal beinvitálta a látogatót.

Az asszonyt Kiának, a fiát Nadzsinak hívták. Özvegynek mondta magát. Húszévesnek látszott. Hihetetlenül szép volt fekete szemöldökével, markáns járomcsontjával, hajlott szaracén orrával. Sötét szeme határozottságot és erőt sugárzott. Ez a nő érdekes lehet, gondolta Tamara.

Bement Kia után az alacsony, boltíves ajtón, levette a napszemüvegét a sűrű árnyékban. A kunyhó belseje szűk, félhomályos és illatos volt. Tamara vastag szőnyegre lépett, fahéj és kurkuma illatát érezte. Mikor a szeme alkalmazkodott a homályhoz, felfedezett egy asztalt, két kosarat tároláshoz és párnákat a földön, de nem volt semmiféle szabályos bútor, például szék vagy szekrény. Az egyik oldalon, az ágyként szolgáló két szalmazsák mellett szépen összehajtogatott vörös-fehér csíkos, szürke gyapjútakarók álltak oszlopban, védelemül a sivatagi hideg éjszakák ellen.

A legtöbb amerikai reménytelenül nyomorúságosnak látta volna ezt a kunyhót, ám Tamara tudta, hogy nemcsak kényelmes, de egy hajszállal módosabb is az átlagnál. Kia büszkén kínálta a helyi palackozott Gala sörrel, amelyet egy tál vízben hűtött. Tamara azt gondolta, udvarias gesztus lesz elfogadni a kínálást. Ráadásul szomjas is volt.

A falon a Boldogságos Szűz olcsó keretbe foglalt képe arra mutatott, hogy Kia keresztény. Csád lakosságának negyven-egynéhány százaléka az volt.

– Gondolom, apácákhoz járt iskolába – szólt Tamara. – Ott tanult meg franciául.

– Igen.

– Nagyon jól beszél. – Ez nem egészen volt igaz, de Tamara kedves akart lenni.

Kia helyet mutatott a szőnyegen. Tamara, mielőtt leült volna, visszament az ajtóhoz, és idegesen hunyorogva kinézett a váratlan fénybe. A terepjárót kereste. A cigarettaárus, kezében egy karton Cleopatrával, éppen lehajolt a sofőrülés ajtaja mellett, így most látszott a kocsiban ülő Ali a fejére csavart kendővel. Megvetően úgy tett, mintha lepöckölne valamit, nyilvánvalóan nem óhajtott vásárolni. Aztán az árus mondott valamit, ami drámai változást eredményezett. Ali kiugrott az autóból, és mentegetőző arccal kitárta az ajtót. Az árus beült, Ali becsukta az ajtót.

Tehát ő az, gondolta Tamara. Jó az álcázás: engem félrevezetett.

Fellélegzett. Attól félt, hogy a férfi talán már halott.

Körülnézett. A faluban senkinek sem tűnt fel, hogy az árus beszállt a terepjáróba. Most már nem láthatják, mert elrejtik a sötétre színezett ablakok.

Tamara elégedetten bólintott, és visszahúzódott Kia házába.

– Igaz-e, hogy minden fehér asszonynak hét ruhája van, meg egy szolgálója, aki mindennap egy másikat mos ki neki? – kérdezte Tamarától Kia.

Tamara egy pillanatnyi habozás után úgy döntött, hogy arabul válaszol, arra az esetre, ha Kia franciasága nem lenne elegendő.

– Európában és Amerikában sok asszonynak van sok ruhája. Hogy mennyi, az attól függ, hogy az asszony szegény-e vagy gazdag. Hét ruha nem olyan szokatlan. Egy szegény asszonynak csak kettő vagy három van. Egy gazdag asszonynak ötven is lehet.

– És mindegyiknek van szolgálója?

– Nem mindegyiknek.

– A szegény asszonyoknak nincsenek szolgálóik – folytatta. – Az olyan asszony, akinek jól fizető állása van, például mert orvos vagy ügyvéd, felfogad valakit, hogy takarítsa a házát. A gazdag asszonyoknak sok szolgájuk van. Miért akarja tudni ezt?

– Franciaországba akarok menni.

Ezt Tamara is kitalálta.

– Mondja el, miért.

Kia hallgatott, összeszedte a gondolatait. Némán odakínált a vendégének még egy sört. Tamara a fejét rázta. Ébernek kellett maradnia.

– A férjem, Szalim halász volt, saját hajóval – kezdte Kia. – Kifutott három-négy emberrel, és elosztották a fogást, de Szalim a felét kapta, mert az övé volt a hajó, és tudta, merre járnak a halak. Ezért voltunk módosabbak a szomszédoknál.

Büszkén fölemelte a fejét.

– Egy napon odamentek a dzsihádik, hogy elvegyék, amit Szalim fogott. Hagynia kellett volna, csakhogy kifogott egy nílusi sügért, és azt nem akarta nekik adni. Így hát megölték, és persze elvitték a halat. – Kia önuralma megroppant, csodálatos arca egy pillanatra eltorzult a gyásztól. Hallgatott, amíg leküzdötte felindulását. – Szalim barátai hazahozták a férjem holttestét.

Tamara felháborodott, de nem csodálkozott. A dzsihádik iszlám terroristák voltak, ugyanakkor közönséges bűnözők. A kettő együtt járt, és a világ legszegényebb embereit fosztogatták.

Kia folytatta:

– Miután eltemettem a férjemet, azt kérdeztem magamtól, hogy most mit tegyek. A hajózáshoz nem értek, nem tudom, merre járnak a halak, de még ha értenék is mindkettőhöz, a férfiak nem fogadnának el vezetőnek. Úgyhogy eladtam a hajót. – Harag villant meg a szemében. – Voltak, akik olcsóbban akarták megkapni, mint amennyit ért, ám én nem üzleteltem velük.

Tamara kezdte megérezni a fiatalasszonyban az acélos elszántságot.

– De a hajóért kapott pénz sem tart örökké – folytatta Kia, és most már egy cseppnyi kétségbeesés keveredett a hangjába.

Tamara tudta, mennyire fontos ezen a vidéken a család.

– Mi van a szüleivel?

– Az apám meghalt, az anyám beteg. A fivéreim átmentek Szudánba. Ott dolgoznak egy kávéültetvényen.

– Szalim nővérének a férje olcsón meg akarta venni a hajómat. Azt mondta, ha olcsón adom neki, akkor holtunkig gondoskodik Nadzsiról és rólam. – Vállat vont.

– Nem bízott benne – állapította meg Tamara.

– Nem akartam eladni a hajómat egy ígéretért.

Elszánt, és egy cseppet sem ostoba, gondolta Tamara.

– Most aztán Szalim szülei gyűlölnek engem – tette hozzá Kia.

– Ezért akar Európába menni. Illegálisan.

– Mások is ezt teszik.

Ez volt az igazság. Amióta a sivatag megindult dél felé, kétségbeesett emberek százezrei hagyták el a Szahelt, olyan helyet keresve, ahol találnak munkát, és sokuk megkockáztatta a veszélyes utat Dél-Európába.

– Sokba kerül – folytatta Kia –, de a hajó árából kitelik az útiköltségem.

Nem a pénz volt itt a probléma. Tamara érezte a fiatal nő hangjából, hogy nagyon fél.

– Általában Olaszországba mennek – mondta Kia. – Olaszul nem tudok, de azt hallottam, hogy ha egyszer Olaszországban van az ember, onnan könnyen átjut Franciaországba. Igaz ez?

– Igen. – Tamara már nagyon szeretett volna visszaülni a terepjáróba, ám úgy érezte, válaszolnia kell Kia kérdéseire. – Csak áthajt a határon. Vagy felszáll egy vonatra. De ez borzasztó veszélyes. Az embercsempészek bűnözők. Elvehetik a pénzét, és utána nyomuk vész.

Kia némán töprengett, talán azon, miként magyarázhatná meg az életét ennek a kiváltságos nyugati látogatónak. Rövid hallgatás után megszólalt:

– Tudom, mi történik, ha nincs elég ennivaló. Láttam már ilyet. – A tekintete elrévedt, a hangja elhalkult. – A baba egyre soványabb, bár az elején még úgy látszik, nem komoly. Aztán megbetegszik. Jön egy betegség, amit sok gyerek megkap: kiütés, orrfolyás vagy hasmenés, de az éhes gyerek sokkal nehezebben épül föl, és ha igen, szinte azonnal megbetegszik ismét. Folyton fáradt, sokat nyafog, és nem nagyon játszik, csak fekszik, és köhög. Aztán egy napon behunyja a szemét, és nem nyitja ki többé. És van, hogy az anya még ahhoz is fáradt, hogy sirassa.

Tamara könnybe lábadt szemmel nézte.

– Borzasztóan sajnálom – mondta. – Sok szerencsét kívánok.

Kia már vissza is nyerte a határozottságát.

– Kedves magától, hogy válaszolt a kérdéseimre.

Tamara felállt.

– Mennem kell – mondta félszegen. – Köszönöm a sört, és kérem, próbáljon többet megtudni az embercsempészekről, mielőtt pénzt ad nekik.

Kia elmosolyodott erre a lapos bölcsességre, de csak bólintott udvariasan. Nálam sokkal jobban érti, mennyire óvatosan kell bánni a pénzzel, gondolta lehangoltan Tamara.

Tamara kiment. Tab éppen jött visszafelé a terepjáróhoz. Már majdnem dél volt, a falusiak eltűntek, vélhetőleg a házukba menekültek a nap elől. A jószágok is behúzódtak a számukra összetákolt ereszek alá.

Tab közelében megcsapta a friss verejték, a szantálfa és a tiszta bőr szaga.

– A kocsiban van – mondta a nő.

– Hol bujkált?

– Ő a cigarettaárus.

– Engem aztán jól átvágott.

Odaértek az autóhoz, beszálltak. Bent olyan hideg volt, akár egy jeges tengeren. Tamara és Tab közrefogták Abdult, aki úgy szaglott, mintha napok óta nem zuhanyozott volna. Még mindig szorongatott egy karton cigarettát.

Tamara nem bírta tovább.

– Szóval megtalálta Hufrát? – kérdezte.

***

A cigarettaárust Abdul John Haddadnak hívták, és huszonöt éves volt. Libanonban született, New Jersey-ben nevelkedett, és amerikai állampolgár volt, a Központi Hírszerző Ügynökség alkalmazottja.

Négy nappal korábban a szomszédos Niger államban tartózkodott, és viharvert, ám műszakilag kifogástalan Ford terepjáróval hajtott fölfelé a sivatagban egy hosszú domb oldalán, Maradi városától északra.

Vastag talpú bakancsot viselt. Új volt, de úgy kezelték, hogy ócskának lehessen nézni: felső részét lehorzsolták és összekarcolták, a fűzők nem voltak egyformák, a bőrt gondosan bemocskolták, mintha a viselője nagy utakat tett volna meg benne. Mindkét vastag saroknak volt egy titkos rekesze, akkora, hogy elférjen benne egy telefon. Az egyik bakancsban volt a távkapcsoló, a másikban egy szupermodern mobil. Abdul a figyelem elterelésére egy sokkal olcsóbb készüléket tartott a zsebében.

A távkapcsoló most mellette hevert az ülésen. Abdul percenként ellenőrizte, hogy jó úton jár-e. Valahol előtte a kokainos teherautó megállt. Lehet, hogy csak egy oázisban, ahol van benzinkút, ám Abdul reménykedett, hogy az NSZIÁ, a Nagy-Szaharai Iszlám Állam egyik táborában.

A CIA-t a terroristák érdekelték, nem a drogcsempészek, de itt egyet jelent a kettő. Politikai tevékenységüket a helyi csoportok Nagy-Szaharai Iszlám Állam nevet viselő laza halmaza finanszírozta a drogcsempészet és az embercsempészet jövedelmező kettős üzletéből. Abdul feladata az volt, hogy meghatározza a drogok útját, azonosítsa a szállítókat, és felkutassa rejtekhelyüket.

A Nagy-Szaharai Iszlám Állam vezérének tartott embert – a világ egyik legaljasabb tömeggyilkosát – al-Fárábi néven ismerték. Szinte bizonyosan álnév volt: al-Fárábinak egy középkori filozófust hívtak. Nevezték Afgánnak is, mert az afganisztáni háborúk veteránja volt. Ha hinni lehetett a jelentéseknek, az Afgán keze messzire elért. Mikor még Afganisztánban állomásozott, Pakisztánon keresztülvágva átkelt a hegyek között Hszincsiangba, a lázongó kínai tartományba, és ott állítólag kapcsolatot teremtett a Turkesztáni Függetlenség Párt terrorista csoporttal, amely autonómiát követelt a zömmel muzulmán ujguroknak.

Al-Fárábi jelenleg valahol Észak-Afrikában tartózkodott. Ha Abdul megtalálhatná, az akár halálos csapás is lehetne az NSZIÁ számára.

Abdul tanulmányozott elmosódott távolsági fotókat, ceruzarajzokat, fotofit kompozitokat, írott beszámolókat, és bizonyosra vette, hogy ha látná, felismerné al-Fárábit, a szürke hajú, fekete szakállú, szálas embert, akit szúrós szemű, parancsoló jelenségnek írt le minden beszámoló. Ha elég közel férkőzhetne hozzá, azonosíthatná legfeltűnőbb ismertetőjegye alapján. Az amerikaiak ellőtték a bal kezén a hüvelyujját, amelyből csak egy csonk maradt. Al-Fárábi sokszor és büszkén mutogatta a csonkot, mondván, hogy Allah megvédte őt a haláltól, ugyanakkor figyelmeztette, hogy legyen óvatosabb.

Abdulnak semmi esetre sem volt szabad al-Fárábi elfogásával próbálkozni, csak meg kellett határoznia a terrorista tartózkodási helyét. Állítólag volt egy Hufra, azaz Lyuk nevű búvóhelye, épp csak egyetlen nyugati hírszerző sem tudta, hogy hol.

Átkelt a domb tetején, megállt.

Előtte hosszú lejtő vezetett egy széles síksághoz, amely rezgett a forróságban. A fény annyira vakított, hogy hunyorognia kellett. Nem viselt napszemüveget, mert a helyieknél az a gazdagság jelének számított, és Abdulnak be kellett olvadnia. A távolban, pár kilométernyire, mintha egy falu lett volna. Abdul elfordult az ülésen, kipattintott egy darabot az ajtó burkolatából, elővett alóla egy távcsövet, aztán kiszállt.

A lencsék éles körvonalakat adtak a messzeségnek. Abdul szíve gyorsabban kezdett dobogni.

A település sátrakból és silány viskókból állt. Sok jármű is látszott, többségük rozzant védőtető alatt, hogy az amerikai műholdak ne érzékelhessék. Más járműveket – alakjukból ítélve teherautókra szerelt lövegeket – álcázóhálóval borítottak le. Néhány pálmafa mutatta, hogy forrás is lehet a közelben.

Kétség nem fért hozzá, hogy ez egy félkatonai tábor.

Méghozzá fontos. Abdul érezte. Több száz ember elférhetett benne, és ha nem tévedett a letakart járművekkel kapcsolatban, akkor azok az emberek pokolian jól fel vannak fegyverezve.

Akár a legendás Hufra is lehet!

Fölemelte a jobb lábát, hogy kivegye a cipője sarkából a mobilt, és készítsen egy felvételt, ám mielőtt megtehette volna, közeledő teherautó hangját hallotta maga mögött.

Amióta letért a műútról, nem találkozott más vezetőkkel. Szinte biztos, hogy ez az NSZIÁ valamelyik járműve, amely a táborba tart.

Volt egy fedősztorija. Annyit tehet, hogy elmondja, aztán reménykedik.

Olcsó karórájára nézett. Délután kettő. A dzsihádisták talán kevésbé ölnek meg olyasvalakit, aki imádkozik.

Gyorsan visszatette a távcsövet a rejtekhelyére. Felnyitotta a csomagtartó fedelét, kivett egy régi, elnyűtt imaszőnyeget, lecsapta a tetőt, elterítette a szőnyeget a homokon. Abdult kereszténynek nevelték, de elég muzulmán imát ismert, hogy kamuzhasson.

A harmadik nappali imát, amelynek zuhr a neve, akkor kell elmondani, miután a nap túlhaladt a delelőn, vagyis déltől kora délutánig bármikor. Abdul leborult a helyes testtartásban, orrával, tenyerével, térdével és lábujjaival érintve a szőnyeget. Behunyta a szemét.

A berregés közeledett, a teherautó fáradságosan küzdötte magát fölfelé a dűne túloldalán.

Ekkor jutott az eszébe a távkapcsoló. Az ülésen hagyta! Káromkodott. Az rögtön elárulja.

Felugrott, kivágta az anyósülés ajtaját. Két ujjal felnyitotta a bal cipője sarkán a titkos rekeszt. A nagy sietségben a homokba ejtette a távkapcsolót. Felkapta, belenyomta a kicsi üregbe, lezárta a rekeszt, visszaugrott a szőnyegre.

Ismét leborult.

A szeme sarkából látta, amint a teherautó átkel a dűne tetején, majd hirtelen fékez az ő Fordja mellett. Behunyta a szemét.

Nem ismerte kívülről az imákat, de épp elég gyakran hallotta őket, hogy dünnyögve utánozhassa a hangzásukat.

Hallotta, amint nyílik, majd csukódik a teherautó ajtaja. Súlyos léptek közeledtek.

– Állj fel – mondta arabul egy hang.

Abdul kinyitotta a szemét. Két férfi volt az. Egyiküknél puska volt, a másiknál pisztoly, tokban. Mögöttük teherautó, a platóján liszteszsákok. Viszik az élelmet a dzsihádistáknak.

A pelyhedző szakállú puskás volt a fiatalabb. Terepmintás nadrágot viselt kék anorákkal, amely jobban illett volna egy esős naphoz New Yorkban.

– Ki vagy? – kérdezte gorombán.

Abdul tüstént belebújt a vidám vándorkereskedő bőrébe. Mosolygott és megkérdezte:

– Barátaim, miért háborgatjátok ima közben az embert?

Hatéves koráig Bejrútban élt, szülei az után is az arabot használták otthon, hogy átköltöztek New Jersey-be, ezért folyékonyan, libanoni kiejtéssel beszélt arabul.

– Isten bocsánatát kérjük, amiért félbeszakítottuk áhítatodat – szólalt meg higgadtan az őszülő, pisztolyos férfi. – De mit keresel ezen a sivatagi csapáson? Hova mész?

– Cigarettát árulok – felelte Abdul. – Nem akartok venni? Féláron adom. – A legtöbb afrikai országban egy amerikai dollárnak megfelelő összeget kértek el húsz szál Cleopatráért. Abdul feleannyiért adta.

A fiatalabb férfi kinyitotta a csomagtartót, amely tele volt Cleopatrával.

– Honnan szerezted? – kérdezte.

– Egy szudáni századostól. Bilel a neve. – Ez hihető. Mindenki tudja, milyen korruptak a szudáni katonatisztek.

Csönd lett. Az idősebb dzsihádi töprengett. A fiatalabb dzsihádistán látszott, hogy boldogan használná a puskáját. Abdul sejtése szerint még sose lőtt emberre. Alighanem elhibázná a célt. Viszont az idősebb kevésbé feszült. Ő meggondoltabban fog lőni, de pontosabban.

Abdul tudta, hogy az élete forog kockán. Ez a kettő vagy hisz neki, vagy megpróbálják megölni. Amennyiben harcra kerül a sor, elsőnek az öregre támad. A fiatalabb lőni fog, de valószínűleg elhibázza. Bár az is lehet, hogy ilyen közelről nem.

Az idősebb férfi megismételte a kérdését.

– Mit keresel itt? Hova akarsz menni?

– Van erre egy falu, nem? – kérdezte Abdul. – Még nem látom, de egy ember a kávéházban azt mondta, hogy ott is lesznek vevők.

– Egy ember a kávéházban.

– Én mindenütt vásárlókat keresek.

– Motozd meg – utasította az idősebb férfi a fiatalabbat.

A fiatal a vállára kanyarította a puskáját. Ez pillanatnyi megkönnyebbülést jelentett Abdulnak. Ám az idősebb iszlamista előhúzott egy 9 milliméterest, és Abdul fejének szegezte motozás közben.

A fiatal megtalálta Abdul olcsó mobilját. Átadta a társának.

Az elvette a mobilt, és bekapcsolta. Magabiztosan nyomkodta a billentyűket. Abdul úgy gondolta, hogy a névjegyeket és a legutóbbi hívások listáját nézi. Amit találni fog – olcsó szállodák, autójavítók, pénzváltók és két kurva – az alátámasztja Abdul fedőtörténetét.

– Kutasd át a kocsit – mondta az idősebb férfi. Abdul állt, figyelt. A fiatalember a nyitott csomagtartóval kezdte. Kivette Abdul kis útitáskáját, kiborította a földre. Nem sok minden volt benne: egy törülköző, egy Korán, egyszerű pipereholmi, egy telefontöltő. A dzsihádista kidobálta az összes karton cigarettát, fölemelte a terepjáró padlólemezét, de csak a pótkereket és a szerszámos ládát látta. Kinyitotta a hátsó ajtókat, nem fárasztva magát azzal, hogy a helyére tegye azt, amit kiszórt. Bedugta a kezét az ülések alá, a támlák mögé, lehajolt, hogy benézzen a Ford alá.

Elöl benézett a műszerfal alá, a kesztyűtartóba, az ajtók zsebeibe. Felfedezte a vezetőülés melletti ajtón a laza burkolólemezt, és kiszedte.

– Távcső! – állapította meg diadalmasan. Abdult megborzongatta a félelem. A távcső nem olyan gyanús, mint a fegyver, viszont drága, és mi szüksége egy cigarettakereskedőnek távcsőre?

– Nagyon hasznos a sivatagban – mondta. Kezdett kétségbe esni. – Nyilván nektek is van.

– De ez drága! – Az idősebb férfi megvizsgálta a lencséket. – Made in Kunming – olvasta. – Ez kínai!

– Pontosan – mondta Abdul. – Ugyanattól a szudáni századostól kaptam, akitől a cigarettát. Alkalmi vétel volt!

Ezt is el lehetett hinni. A szudáni hadsereg sokat vásárolt Kínától, országuk első számú kereskedelmi partnerétől. A felszerelés nagyobb része a feketepiacon végezte.

– Ezt használtad, amikor közeledtünk? – kérdezte nagy ravaszul az idősebb férfi.

– Azt akartam, ima után – mondta Abdul. – Tudni akartam, milyen nagy lehet a falu. Szerinted? Ötven lakos? Száz? – Készakarva alábecsülte a lélekszámot, hadd higgyék, hogy valóban nem látta a tábort.

– Ne is törődj vele – mondta az ember. – Úgyse mész te oda. – Hosszan, szúrósan nézett Abdulra, nyilván azt latolgatta, higgyen-e neki vagy ölje meg. – Hol a pisztolyod? – kérdezte váratlanul.

– Nincs nekem olyan. – Abdul nem tartott magánál tűzfegyvert, amely sokkal többször keverte bajba az ügynököt, mint ahányszor segített rajta. A mostani helyzet is ezt példázta. Ha ez a kettő fegyvert talál nála, bizonyosan nem hiszik el, hogy ő csak egy ártatlan cigarettaárus.

– Nyisd fel a motorháztetőt – rendelkezett az idősebb.

A fiatal engedelmeskedett. A motorházban semmit sem rejtettek el.

– Tiszta – mondta.

– Nem is látszol nagyon ijedtnek – mondta az idősebb. – Pedig tudod, hogy dzsihádisták vagyunk. Úgy is dönthetünk, hogy megölünk téged.

Abdul állta a tekintetét, de megengedte magának, hogy reszkessen egy kicsit.

– Insallah – mondta. Ahogy Isten akarja.

A férfi bólintott. Visszaadta Abdul mobilját.

– Fordulj meg – parancsolta. – Menj vissza oda, ahonnan jöttél.

Abdul vigyázott, hogy ne lélegezzen föl.

– De hát én azt reméltem, hogy eladhatok… – Úgy tett, mint aki észbe kapott. – Nem kértek egy kartonnal?

– Ajándékba?

Erős volt a kísértés, hogy igent mondjon, de az, akit alakított, nem viselkedett volna ilyen nagylelkűen.

– Szegény ember vagyok – mondta. – Bocsássatok meg…

– Menj vissza! – ismételte a dzsihádista.

Abdul vállat vont, mint aki feladta az üzlet reményét.

– Ahogy óhajtod – mondta.

A dzsihádista intett a társának. Visszatértek a teherautóhoz.

Abdul elkezdte összeszedni a szétszórt holmiját.

A teherautó eldübörgött.

Abdul kivárta, hogy eltűnjön a sivatagban, mielőtt megszólalt.

– Jézus, Mária, Szent József! – lehelte. – Ez kemény volt!

***

Tamara az olyanokért lépett be a CIA-hoz, mint Kia.

Szívvel-lélekkel hitt a szabadságban, a demokráciában és az igazságban. Ám ezeket az értékeket világszerte támadták, és Kia az egyike volt az áldozatoknak. Tamara tisztában volt vele, hogy azokért az eszményekért, amelyek olyan fontosak neki, harcolni kell. Sokszor eszébe jutott egy régi dal: „Ha majd meghalok, és elkárhozok, az egyedül az én hibám.” Mert mindenki felelős. Gospel volt, Tamara pedig zsidó, de az üzenet mindenkinek szólt.

Itt, Észak-Afrikában az amerikai erők a terroristák ellen harcoltak, akiknek az értékrendje gyilkolásból, vakhitből és félelemből állt. A fegyveres bandák, az iszlám állam cinkosai meggyilkolták, elrabolták, megerőszakolták azokat az afrikaiakat, akiknek a vallását vagy az etnikumát kifogásolták a fundamentalista hadurak. Az ő vérengzésük és a dél felé kúszó sivatag kényszerítették a Kiához hasonló embereket arra, hogy felfújható gumicsónakokban kockáztassák meg az átkelést a Földközi-tengeren.

Az amerikai hadsereg a franciákkal és a nemzeti fegyveres erőkkel szövetségben megtámadtak és elpusztítottak minden terrorista támaszpontot, amelyet találtak.

Csakhogy nehéz volt megtalálni őket.

A Szahara akkora volt, mint az Egyesült Államok. És itt jött a képbe Tamara. A CIA más államokkal együttműködve szállította az információkat a támadóknak. Tab színleg a misszió munkatársa volt, igazából a DGSE – a Külbiztonsági Főigazgatóság, a CIA francia megfelelője – hírszerzőtisztje, Abdul pedig a bajtársuk.

Eddig nem sokat értek el. A dzsihádik többé-kevésbé szabadon garázdálkodtak Észak-Afrikában.

Tamara azt remélte, hogy Abdul majd változtat ezen.

Még sose találkozott ezzel az emberrel, csak telefonon beszéltek. A CIA nem először küldött kémkedni titkosszolgálatosokat az NSZIÁ táboraiba. Tamara ismerte Abdul elődjét, Omart. Ő találta meg kezetlen-lábatlan holttestét, kidobva a sivatagba. Százméternyire megtalálta a kezeket és a lábakat is. Odáig mászott el a térdére és a könyökére támaszkodva a haldokló, mielőtt elvérzett. Tamara tudta, hogy erre a képre emlékezni fog, amíg él.

Most pedig Abdul jár ugyanazon az ösvényen.

Időnként jelentkezett onnan, ahol volt térerő. Két napja telefonált, hogy megérkezett Csádba, és jó hírei vannak, amelyekről személyesen tesz jelentést. Kért tartalékot, és pontos útmutatást ide.

Most már tudták, hogy Abdul mire jutott.

Tamara lázba jött, de uralkodott magán.

– Lehet Hufra – vélte. – Mindenesetre fantasztikus felfedezés. Ötszáz ember, mozgó tüzérséggel? Ez fontos támaszpont!

– Mikor lépnek? – kérdezte Abdul.

– Két, maximum három nap múlva – válaszolta a nő. Amerika, Franciaország és Niger fegyveres erői a földdel teszik egyenlővé a tábort. Felgyújtják a sátrakat és a viskókat, elkobozzák a fegyvereket, elfognak és kihallgatnak mindenkit, akit nem öltek meg. Pár nap múlva a támaszpont hamvát is elfújja a szél, a napfény fakóra szívja a szemetet, a sivatag visszahódítja a térséget.

És Afrika kissé biztonságosabb hely lesz.

Abdul pontos útmutatást adott a táborhoz.

Tab és Tamara a térdükre tett laptopon írták Abdul minden egyes szavát. Tamara nem győzött ámulni. Alig bírta felfogni, hogy egy olyan ember mellett ül, aki így vitte vásárra a bőrét, és ezt a döbbenetes eredményt érte el. Míg Abdul beszélt, ő meg jegyzetelt, minden alkalmat megragadott, hogy tanulmányozza a férfit. Sötét bőre, nyírott fekete szakálla, szokatlanul világosbarna, szúrós szeme volt. Arca beesett a feszültségtől, és idősebbnek látszott huszonötnél. Magas, vállas alakjáról Tamarának az eszébe jutott, hogy Abdul, mikor a New York Egyetemen tanult, harcművészetekkel foglalkozott.

Nehéz volt összekapcsolni azt az embert azzal a cigarettaárussal, aki fesztelen volt, nagyszájú, mindenkivel szóba elegyedett, megérintette a férfiak karját, kacsingatott az asszonyokra, mindenkinek tüzet adott egy piros műanyag öngyújtóval. Ez az ember az autóban csendes és veszélyes volt. Tamara kissé megszeppent tőle.

Abdul részletesen leírta a kokainszállítmány útját. Bandák továbbították egymásnak, és háromszor rakodták át. Abdul az úton nemcsak a nagy félkatonai támaszpontot, de két kisebb tábort és különböző NSZIÁ-csoportok városi lakcímét is felfedezte.

– Hát ez színarany! – állapította meg Tab. Tamara egyetértett. Ujjongani szeretett volna, annyira meghaladta az eredmény a várakozását.

– Helyes – mondta szárazon Abdul. – Elhozta, amit kértem?

– Természetesen. – Abdul kért helyi pénzt, tablettákat az emésztési panaszokra, amelyektől gyakran szenvednek Észak-Afrika látogatói, egy szimpla iránytűt. Meg még valamit, amit a nő nem értett: egy méter vékony titándrótot, két végén fafogantyúval, olyan vászonövbe varrva, amelyet a hagyományos hosszú köntöshöz viselnek az itteni férfiak. Vajon most megmagyarázza Abdul, hogy mire kell?

Átadta a tárgyakat Abdulnak. A férfi megköszönte, de nem fűzött hozzá megjegyzést.

Körülnézett.

– Tiszta a levegő – állapította meg. – Végeztünk?

Tamara a franciára nézett, aki azt felelte:

– Végeztünk.

– Megkapott mindent, Abdul? – kérdezte a nő.

– Igen. – Abdul kinyitotta a terepjáró ajtaját.

– Sok szerencsét – búcsúzott Tamara.

– Bonne chance – tette hozzá Tab.

Abdul felhúzta a kendőjét az arcára, kiszállt, becsukta az ajtót, aztán még mindig a Cleopatrát szorongatva visszaballagott a faluba.

Tamarának feltűnt a járása. Nem úgy csörtetett, ahogy az amerikai férfiak többsége csinálja, mintha az övék lenne a hely. Inkább csoszogott, mint a sivatagiak, lehajtotta a fejét, eltakarta az arcát, és minimális erőt fejtett ki, nehogy fölhevüljön.

A nő nem győzött ámulni a bátorságán. Beleborzongott, ha elgondolta, milyen sorsra jut, ha elfogják. Még örülhet, ha csak lenyakazzák.

Amint Abdul eltűnt, a nő előrehajolt, és azt mondta Alinak, a sofőrnek:

– Jalla. – Induljunk.

Elhagyták a falut, a csapáson igyekeztek a műút felé. Ott délnek kanyarodtak, vissza N’Djamenába.

Tab a jegyzeteit olvasta.

– Döbbenetes! – mondta.

– Közösen kellene írnunk – javasolta a nő, aki előre gondolkozott.

– Jó terv. Írjuk meg azonnal, ahogy visszaérünk. Aztán lefordíthatjuk franciára, és beadhatjuk ugyanazt a jelentést két nyelven.

Jól összedolgozunk, tűnődött Tamara. Ma délelőtt sok férfi megpróbálta volna átvenni az irányítást. Ám Tab még Abdul kikérdezésénél sem tolakodott előre. Tamara kezdte megkedvelni.

Lehunyta a szemét. Lelkesedése fokozatosan kihűlt. Korán kelt, és a hazaút még két-három óra. Egy ideig a névtelen falu képei villogtak az agyában: a vályogtégla házak, a szánalmas veteményesek, a hosszú utak a vízhez. Ám a motor duruzsolása és a kerekek surrogása a műúton eszébe juttatták a gyerekkori hosszú utazásokat is Chicagóból St. Louisba a nagyszülőkhöz a családi Chevroletben, ahol a bátyjával osztoztak a széles hátsó ülésen, és idővel elbólintott, ugyanúgy, mint akkor.

Hirtelen fékezés riasztotta fel mély álmából.

– Putain! – káromkodott Tab. A kurva életbe. Keresztbe álló teherautó torlaszolta el az utat. Féltucatnyian ácsorogtak körülötte. Szedett-vedett öltözékükben a kincstári keveredett a népviselettel, katonazubbony a pamut fejfedővel, hosszú köntös a gyakorlónadrággal.

Félkatonai alakulat volt, fölfegyverkezve.

Ali kénytelen volt megállítani a terepjárót.

– Mi a fasz! – mérgelődött Tamara.

– A kormány ezt nevezi nem hivatalos útlezárásnak – világosította föl Tab. – Ezek leszerelt vagy aktív katonák, így tesznek szert egy kis mellékesre. Lényegében fegyveres kéregetés.

Tamara hallott már a nem hivatalos útlezárásokról, de először találkozott vele élőben.

– Mibe kerül? – kérdezte.

– Mindjárt megtudjuk.

Az egyik útonálló dühösen ordítva odajött a sofőr ablakához. Ali leengedte az ablakot, és visszaordított helyi nyelvjárásban. Pete fölvette a puskáját a földről, ám egyelőre a térdén tartotta. A kinti ember megint ordított Alinak, és a fegyverét rázta.

Tab nyugodtan viselkedett, de Tamarát aggasztotta a helyzet.

Egy idősebb ember, aki katonasapkát és lyukas zsávolyinget viselt, célba vette a szélvédőt. Válaszul Pete a vállához kapta a karabélyt.

– Nyugalom, Pete! – szólt rá Tab.

– Nem lövök elsőnek – válaszolta Pete.

Tab hátranyúlt, és kihúzott egy pólót egy kartonpapír dobozból, aztán kiszállt a terepjáróból.

– Hova megy? – aggodalmaskodott Tamara.

Tab nem felelt.

Elindult. A fegyverek követték a mozgását. Tamara a szájához szorította az öklét.

Ám Tab nem látszott ijedtnek. Odament a zsávolyinges emberhez, aki egyenesen az ő szívére célzott.

– Jó napot, kapitány! – mondta arabul. – Ma én kísérem ezeket a külföldieket. – Úgy tett, mintha idegenvezető lenne. – Kérlek, engedd, hogy átmenjenek. – Visszafordult a terepjáróhoz, és azt kiáltotta arabul: – Ne lőjetek! Ne lőjetek! Ők a testvéreim! – Átváltott angolra. – Pete, le a fegyvert!

Pete ímmel-ámmal leengedte a puskát, és átlósan tartotta maga előtt.

Rövid szünet után a zsávolyinges ember ugyanazt tette,

Tab átadott egy pólót az útonállónak, aki széthajtogatta. Sötétkék volt, függőleges fehér és piros csíkkal. Tamara rövid találgatás után rájött, hogy ez a Paris Saint-Germain emblémája, Franciaország legnépszerűbb futballcsapatáé. A zsávolyinges arca felragyogott.

Tamara nem értette, minek hozta magával a francia a dobozt. Most már tudta.

A megajándékozott levette a zsávolyinget, és magára húzta az új pólót.

Azonnal megváltozott a hangulat. A katonák is odatolakodtak, megcsodálták a pólót, aztán várakozóan pillogtak Tabra, aki visszafordult a terepjáróhoz.

– Tamara, ideadná a dobozt, kérem?

Tamara kiemelte a kartonpapír dobozt a hátsó ülésről, és átnyújtotta a franciának. Tab körbekínált mindenkit.

A katonák el voltak ragadtatva. Többen azonnal bele is bújtak a pólóba.

Tab kezet rázott a kapitánynak titulált emberrel, és azt mondta:

– Masszallám, Isten áldjon! – Visszajött a terepjáróhoz a majdnem kiürült dobozzal, beült. – Indíts, Ali, de lassan.

Az autó elindult. A boldog gengszterek integettek Alinak, hogy forduljon be egy sávba a torlaszként szolgáló teherautó mellett. A sáv végénél Ali visszakormányozta a terepjárót a műútra.

Ahogy a kerekek betont értek, tövig nyomta a gázpedált. A terepjáró bömbölve kilőtt a torlasz mellől.

Tab hátratette a dobozt.

Tamara fújt egyet megkönnyebbülésében.

– Maga aztán nem vesztette el a hidegvérét! Nem félt? – kérdezte a franciától.

Tab a fejét rázta.

– Ijesztőek, de általában nem ölnek.

– Jó tudni – mondta a nő.

2. fejezet

Négy hete Abdul háromezer-kétszáz kilométerrel nyugatabbra volt innen, a törvényen kívüli Bissau-Guineában, amelyet az ENSZ narkóállammá nyilvánított. Forró, nyirkos hely, ahol fél évig tart a hol zuhogó, hol szitáló, hol gőzölgő monszun.

Abdul a fővárosban, Bissauban tartózkodott egy lakásban, amelynek egyik ablaka a dokkra nézett. Mivel nem volt légkondicionálás, a rövid ujjú ing a bőréhez tapadt.

Társa a nála húsz évvel idősebb Philip Doyle volt, a CIA egyik magas rangú tisztje, egy baseballsapkás, kopasz pasas.

Mindketten a távcsövükkel figyelték a történést. Sötét volt a szobában: ha lebuknak, megkínozzák és megölik őket. A kintről beszűrődő fényben épp csak sejlett a dívány, a kisasztal és a televízió.

Távcsövük a vízpartra szegeződött. Az ívlámpák alatt három, derékig meztelen rakodómunkás dolgozott keményen. Szakadt róluk az izzadság. Egy konténerből rakták át a vastag műanyag zsákokat egy teherautóba.

Abdul halkan beszélt, holott Doyle-on kívül senki sem hallhatta.

– Mennyit nyom egy ilyen zsák?

– Húsz kilót – felelte Doyle bostoni kiejtéssel.

– Kemény meló ilyen időben.

– Minden időben.

Abdul a homlokát ráncolta.

– Nem tudom elolvasni, mi van rájuk írva.

– „Vigyázat, veszélyes vegyszerek”. Több nyelven.

– Te láttad már őket.

Doyle bólintott.

– Végignéztem, ahogy ugyanezeket a zsákokat berakodja a banda, amelyik Buenaventura kolumbiai kikötőben uralkodik. Követtem őket az Atlanti-óceánon át. Innentől a tieid.

– Szerintem igaz a felirat. A tiszta kokain csakugyan veszélyes vegyszer.

– Így van.

Az áru nem töltötte meg teljesen a konténert. Abdul úgy vélte, a kokain csak egy része a szállítmánynak. Talán egy titkos rekeszben van.

A rakodókat egy frakkinges, nagydarab ember felügyelte, aki egyfolytában számolta a zsákokat. Volt ott még három gépkarabélyos, fekete ruhás őr is. A közelben limuzin várakozott, üresjáratban. A rakodók pár percenként szünetet tartottak, hogy szénsavas üdítőt igyanak óriási műanyag palackokból. Abdul szerette volna tudni, van-e fogalmuk az áru értékéről. Aligha. Aki a zsákokat számolta, annak már volt. A limó utasának nemkülönben.

– Három ilyen zsákban miniatűr rádióadó van. Három, arra az esetre, ha egy-két zsákot ellopnak, vagy másképp eltávolítanak a rakományból. – Doyle apró fekete távirányítót húzott elő a zsebéből. – Ezzel a kütyüvel bekapcsolod őket. A kijelző mutatja, milyen messze vannak, és milyen irányban. El ne felejtsd kikapcsolni, hogy spóroljunk az adók akkujával. Telefonon is elintézhetnéd, de olyan helyekre fogsz menni, ahol nincs térerő, úgyhogy rádiójelre van szükség.

– Értem.

– Követheted távolról, de néha közel kell menned hozzá. A dolgod az, hogy azonosítod a szállítmány állomásait és kezelőit. A kezelői terroristák, az állomások a búvóhelyeik. Tudnunk kell, hány dzsihádi van egy adott helyen, és mennyire vannak fölfegyverkezve, hogy a mieink tudják, mire számítsanak, amikor odamennek kinyírni a férgeket.

– Ne izgulj, elég közel fogok menni.

Egy-két percig hallgattak, aztán megszólalt Doyle:

– Gondolom, a családod nem tudja, mivel foglalkozol.

– Nincsen családom – felelte Abdul. – A szüleim meghaltak. A húgom is. – A rakpartra mutatott. – Végeztek.

A rakodók lezárták a konténert meg a teherautót. Vígan csapkodták a vasajtókat, nem is próbálták kerülni a feltűnést. Nem kellett félniük a rendőrségtől, amely nyilvánvalóan tisztes baksist kapott. Rágyújtottak, körbe álltak, beszélgettek és kacagtak. Az őrök a vállukra kanyarították a fegyverüket, és ők is beálltak a körbe.

A limuzinból kiszállt a sofőr, és kinyitotta a jármű hátsó ajtaját. A hátsó ülésről előkászálódó ember olyan volt, mintha diszkóba készülne: pólót viselt fekete szmokingkabát alatt, amelynek aranyminta volt a hátán. Mondott valamit a frakkinges embernek, aztán mindketten előhúzták a mobiljukat.

– A pénzt most utalják át az egyik svájci bankszámláról a másikra – magyarázta Doyle.

– Mennyit?

– Kábé húszmillió dollárt.

Abdul elhűlt.

– Még többet, mint gondoltam!

– A dupláját fogja érni, amint megérkezik Tripoliba. Európában másodszor is megduplázódik az ár, és az utcákon harmadszor is.

A telefonálás befejeződött, a két ember kezet rázott. A szmokingos visszanyúlt a limuzinba, és előhúzott egy műanyag zsákot, amelyre a „Dubai Vámmentes” szavakat írták angolul és arabul. A zsák tele volt kötegelt bankjegyekkel. Egy-egy köteget adott a három rakodónak és a három őrnek. Azoknak fülig szaladt a szája: gavallérosan fizethették őket. Azután felnyitotta a limuzin csomagtartóját, és fejenként még egy karton Cleopatrát is adott mindenkinek. A prémium, gondolta Abdul.

A szmokingos eltűnt a limuzinban, az autó elhúzott. A rakodók és az őrök elballagtak. A kokainnal tömött teherautó távozott.

– Akkor indulok – mondta Abdul.

Doyle kezet nyújtott, Abdul megrázta.

– Bátor ember vagy – mondta Doyle. – Sok szerencsét.

***

Kia napokig emésztette magát azon, amit a fehér asszonytól hallott.

Kislánykorában azt hitte, minden európai asszony apáca, mert az apácák voltak az egyedüli fehér nők, akiket ismert. Amikor először találkozott egy átlagos francia nővel, aki térdig érő ruhát, harisnyát viselt és kézitáskát lóbált, annyira megdöbbent, mintha szellemet látott volna.

De mostanra megszokta őket, és ösztönösen bízott Tamarában, akinek nyílt, becsületes arcában nem talált álnokságot.

Most már tudta, hogy a gazdag európai asszonyok férfimunkát végeznek, ezért nincs idejük takarítani a házukat vagy mosni a sok ruhájukat, így hát felvesznek szolgálókat Csádból és más szegény országokból, hogy azok csinálják meg a házimunkát. Kia megnyugodott. Franciaországban várja egy szerep, egy élhető élet, és ott lesz miből etetnie a fiát.

Nem egészen értette, hogy egy gazdag asszony miért akar ügyvéd vagy orvos lenni. Miért nem inkább azzal töltik a napot, hogy játszanak a gyerekeikkel és csevegnek a barátnőikkel? Még mindig sokat kellett tanulnia az európaiakról. Mindegy, az a lényeg, hogy akarnak alkalmazni bevándorlókat az éhező Afrikából.

Viszont az, amit Tamara mondott az embercsempészekről, már egy cseppet sem volt megnyugtató. Olyan szörnyülködő volt az arca. Ettől Kia elbizonytalanodott. Mert nem tagadhatta, hogy logikus, amit Tamara mondott. Elvégre azt tervezte, hogy bűnözők kezére adja magát. Miért ne rabolnák ki?

Volt egy kis szabad ideje ezen gondolkozni, miközben Nadzsi szundikált délután. Kia elnézte a pucér gyermeket, aki egy pamutlepedőn aludta az igazak álmát. Sem a szüleit, de még a férjét sem szerette annyira, mint a fiát. Szeretete Nadzsi iránt háttérbe szorította minden más érzelmét, és átvette életének irányítását. De a szeretet nem elég. Nadzsinak ételre, vízre van szüksége, és ruhákra, hogy megvédjék puha bőrét a perzselő naptól, Kiának pedig biztosítani kell ezeket. Csakhogy a sivatagban Nadzsi életét is kockára teszi. És Nadzsi olyan kicsi, gyönge és jóhiszemű.

Segítségre volt szüksége. Nekivághat ennek a veszélyes útnak, de nem egyedül. Talán egy baráttal együtt elboldogul.

Nadzsi kinyitotta a szemét. Nem lassan ébredt, mint a felnőttek, hanem azonnal. Feltápászkodott, az anyjához totyogott, és azt mondta:

– Leben! – Ez volt a kedvence, főtt rizs írós vajjal, és Kia mindig adott neki egy kicsit alvás után.

Miközben a fiát etette, elhatározta, hogy beszélni fog az unokatestvérével, Juszuffal, aki annyi idős, mint ő, és a szomszéd faluban lakik innen három kilométernyire a feleségével és a Nadzsival egykorú lányával. Juszuf pásztor volt, de legelő híján a juhai nagyobb része elhullott, és most ő is a kivándorlást fontolgatta, mielőtt az összes megtakarítását felélné. Kia meg akarta beszélni vele a gondjait. Ha Juszuf úgy dönt, hogy megy, akkor vele utazhat, és sokkal nagyobb biztonságban érezheti magát.

Mire felöltöztette Nadzsit, kora délutánra járt az idő, a nap túljutott a delelőn. A csípőjére ültette a fiát. Erős volt, még mindig bírta kilométereken át a gyerekkel, de nem tudta, meddig. Nadzsi előbb-utóbb túl nehéz lesz, és ha már járnia kell, lényegesen lassabban teszik majd meg az utat a helységek között.

Elindult a tóparton, hol a jobb, hol a bal csípőjére ültetve a gyereket. Most, hogy elmúlt a legforróbb napszak, ismét dolgoztak az emberek: halászok foltozták a hálójukat és fenték a késüket; asszonyok hordták a vizet hagyományos edényekben, vagy nagy műanyag kannákban; gyerekek tereltek kecskéket és birkákat.

A többiekhez hasonlóan Kia is aggodalmasan kémlelte a vizet, mert sose lehetett tudni, hogy a dzsihádik mikor éheznek meg, és mikor jönnek ki húst, lisztet és sót lopni. Időnként fiatal lányokat is raboltak, főleg keresztényeket. Kia megérintette az apró ezüstkeresztet, amelyet láncon viselt a ruhája alatt.

Egy óra múlva megérkezett egy faluba, amely nagyon hasonlított az övéhez, kivéve, hogy hat betonház is állt benne sorban, a jobb idők emlékei. Ma már rogyadoztak, de még mindig laktak bennük.

Juszuf házához hagyományos agyagtéglát és pálmaleveleket használtak. Kia megállt az ajtóban, és elkiáltotta magát:

– Van itthon valaki?

Juszuf megismerte a hangját.

– Gyere be, Kia! – felelte.

Unokatestvére keresztbe tett lábakkal kuporgott a földön, és éppen egy kilyukadt biciklibelsőt foltozott. Kicsi, barátságos arcú ember volt, nem olyan parancsolgatós, mint egyes férjek. Szélesen mosolygott, mert mindig örült Kiának.

Felesége, Azra a babát szoptatta, ám az ő mosolya nem volt olyan szíves, mint Juszufé. Vékony, gondterhelt arca volt, de nem csak attól látszott elutasítónak. Igazság szerint Juszuf túlságosan kedvelte az unokahúgát. Szalim halála óta Juszuf felcsapott Kia védelmezőjének, ami azzal járt, hogy a kelleténél gyakrabban érintette meg a kezét vagy karolta át a vállát. Kia gyanúja szerint Juszuf szívesen vállalta volna őt másodfeleségnek. Azra is alighanem ettől tartott. Csádban engedélyezte a törvény a többnejűséget, keresztény és muzulmán nők milliói éltek poligám házasságban.

Kia semmivel sem bátorította ezt a viselkedést, de nem is gorombította le Juszufot, mert csakugyan szüksége volt védelemre, és errefelé Juszuf volt az egyetlen férfi rokona, viszont aggódott, hogy ez a háromoldalú feszültség veszélyeztetheti a kivándorlását.

Juszuf juhtejjel kínálta Kiát, és töltött a kőkorsóból egy tálkába. Az asszony megosztotta a tejet Nadzsival.

– Beszéltem külföldiekkel a múlt héten – mesélte, miközben Nadzsi tejet szürcsölt mellette. – Egy francia arabbal és egy fehér amerikai asszonnyal, akik azt nézték, hogyan zsugorodik a tó. Kérdeztem őket Európáról.

– Okosan tetted – dicsérte Juszuf. – Mit mondtak?

– Azt, hogy az embercsempészek bűnözők, és kirabolhatnak.

Juszuf vállat vont.

– Itt is kirabolhatnak a dzsihádik.

– De a sivatagban könnyebb kirabolni az embert – szólt közbe Azra. – Egyszerűen otthagynak meghalni.

– Igazad van – helyeselt Juszuf. – Én csak azt akartam mondani, hogy nálunk mindenütt veszélyes. Mindenképpen meghalunk, ha nem megyünk valahova.

Juszuf ellenkezése épp jól jött Kiának. Sietett csatlakozni unokatestvére véleményéhez:

– Nagyobb biztonságban lennénk öten.

– Hát persze! – buzgólkodott Juszuf. – Én majd vigyázok mindenkire!

Kia nem így értette, de nem vitatkozott.

– Pontosan! – mondta.

– Hallottam, hogy Három Pálmában van egy Hakim nevű ember. – Három Pálma kisváros volt, tőlük tizenhat kilométernyire. – Azt mondják, hogy Hakim egészen Olaszországig el tudja vinni az embereket.

Kia szíve gyorsabban kezdett verni. Hakimról nem is tudott. Ezek szerint a menekülés sokkal közelebb van, mint képzelte. A kilátás váratlanul sokkal valóságosabb – és sokkal ijesztőbb lett. – A fehér asszony, akivel találkoztam, azt mondta, hogy Olaszországból könnyen át lehet jutni Franciaországba.

Danna, Azra babája eleget szopott. Azra megtörölgette a kicsi száját a ruhája ujjával, aztán leállította a földre. Danna odatotyogott Nadzsihoz, és játszani kezdtek.

Azra elővett egy apró tégelyt, és bekente olajjal a mellbimbóját, aztán eligazgatta a blúzát.

– Mennyi pénzt akar ez a Hakim? – kérdezte.

– A szokott ár kétezer amerikai dollár – felelte Juszuf.

– Egy főre vagy egy családra?

– Nem tudom.

– Babákért is fizetni kell?

– Nyilván attól függ, olyan nagyok-e, hogy külön hely kelljen nekik.

Kia nem kért az elméleti vitákból.

– Elmegyek Három Pálmába, megkérdezem tőle – mondta türelmetlenül. Mindenképpen látni akarta a saját szemével ezt a Hakimot, beszélni akart vele, hogy felmérje, milyen ember. Tizenhat kilométert oda és tizenhatot vissza simán megtesz egy nap alatt.

– Majd én vigyázok Nadzsira – jelentkezett Azra. – Nem cipelheted egy ilyen úton.

Kia arra gondolt, valószínűleg elcipelné, ha kellene, de csak annyit mondott:

– Köszönöm, nagy segítség lenne.

Ő és Azra gyakran pesztrálták egymás gyerekeit. Nadzsi szeretett ide járni. Szívesen nézte, miket csinál Danna, és utánozta.

– Ha már idáig elgyalogoltál, akár nálunk is alhatsz, hogy korán indulhass holnap – szíveskedett Juszuf.

Okos ötlet volt, de Juszuf kissé nagyon is lelkesedett a gondolatért, hogy egy szobában alhatnak. Kia azt is látta, hogy Azra egy pillanatra elkomorodik.

– Köszönöm, de haza kell mennem – szólt tapintatosan. – Holnap reggel az első dolgom lesz áthozni Nadzsit. – Felállt, felkapta a fiát. – Köszönöm a tejet – mondta. – Isten tartson meg benneteket holnapig.

***

A tankolások hosszasabbak Csádban, mint az Államokban. Az embereknek nem volt olyan sietős visszarohanni az útra. Ellenőrizték a kerekeket, olajat töltöttek a motorba, pótolták a hűtővizet. Körültekintőnek kellett lenniük, mert napokat kellhetett várni az autómentőre. A benzinkút közösségi hely is volt. A vezetők beszélgettek a tulajdonossal és egymással, elmondták, hol várhatók úttorlaszok, katonai konvojok, dzsihádista banditák és homokviharok.

Abdul és Tamara az N’Djamenát és a Csád-tavat összekötő út egyik benzinkútjánál beszéltek meg találkozót. Abdul másodszor is találkozni akart a nővel, mielőtt nekivágott volna a sivatagnak.

Elsőnek ért a benzinkúthoz, ahol eladott egy karton Cleopatrát a tulajdonosnak. Felnyitotta a motorháztetőt, és éppen vizet töltött az ablakmosó tartályába, amikor megállt egy másik autó. Egy helybéli vezette, de Tamara volt az utasa. Ebben az országban a követségek munkatársai – főleg a nők – sose közlekednek egyedül.

Első ránézésre elmenne helyinek ezzel a sötét hajával és szemével, gondolta Abdul, amikor a nő kiszállt az autóból. Ráadásul úgy is öltözött, mint a csádiak: nadrág, hosszú ujjú ruha, fejkendő. Ám a gondos megfigyelő felismerte volna az amerikait a magabiztos járásából, a határozott nézéséből és az önérzetes viselkedéséből.

Abdul elmosolyodott. Vonzó és kedves teremtésnek találta a nőt. Érdeklődése nem romantikus volt – pár éve megégette magát egy románccal, és még nem tette túl magát rajta –, de tetszett neki Tamara életkedve.

Abdul körülnézett. Az iroda egy vályogkunyhó volt, amelyben a tulajdonos élelmiszert és vizet árult. Egy teherautó éppen távozott. Mást nem lehetett látni.

Ám Abdul és Tamara a biztonság kedvéért azért megjátszották, hogy nem ismerik egymást. A nő háttal állt a férfinak, miközben a sofőrje tankolt.

– Tegnap lecsaptunk a táborra, amelyet maga felfedezett Nigerben – szólt halkan. – A katonák odáig vannak maguktól: elpusztították a búvóhelyet, több tonna fegyvert zsákmányoltak, és foglyokat ejtettek, akiket kihallgatnak.

– Elfogták al-Fárábit?

– Nem.

– Tehát nem Hufra volt.

– A foglyok úgy hívják, hogy al-Busztán.

– A Kert – fordította le Abdul.

– Akkor is nagy siker, és maga a nap hőse.

Abdult nem érdekelte, hogy hős-e. Őt mindig a következő lépés érdekelte.

– Változtatnom kell a taktikámon.

– Oké… – mondta gyanakodva a nő.

– Mostantól nehezebb észrevétlennek lennem. A szállítmány innentől szinte bizonyosan átkel a Szaharán az északi Tripoliba, onnan pedig átviszik a Földközi-tengeren az európai diszkókba. Innentől a tengerpartig nincs más, csak homok, és nagyon csekély a forgalom.

Tamara bólintott.

– Tehát valószínűbb, hogy a sofőr észreveheti.

– Tudja, milyen odakint: se füst, se pára, se légszennyezés. Derült időben kilométerekre ellátni. Ráadásul ugyanazokon a helyeken kell majd megállnom benzinért és utánpótlásért, mint a szállítmánynak. A sivatagban nincs választás. És a legtöbb hely kicsi. Túl kicsi ahhoz, hogy elrejtőzhessek. Okvetlenül kiszúrnak.

– Hát az probléma – mondta gondterhelten a nő.

– Szerencsére megoldás is van. Az utóbbi két napban a kokaint megint átrakodták, ezúttal egy kisbuszba, nem messze innen. Ha az elindul, vinni fog egy csoport illegális bevándorlót is, ami nem szokatlan. A kétfajta csempészés jól kiegészíti egymást.

– Akkor is nehéz lesz úgy követnie, hogy fel ne hívja magára a figyelmet.

– Azért leszek a buszon.

– Megjátssza a kivándorlót?

– Ez a tervem.

– Ravasz! – mondta a nő.

Abdul nem tudta, hogy Phil Doyle és a nagykutyák a CIA-nál miként fogadnák a hírt. Bár mit tehetnek ellene? A terepügynöknek azt kell csinálnia, amit a legjobbnak tart.

Tamara föltett egy gyakorlati kérdést.

– Mihez kezd a kocsijával és ezzel a rengeteg cigarettával?

– Eladom – felelte Abdul. – Valaki boldogan átveszi az üzletet. Nem kérek sokat érte.

– Mi is eladhatjuk magának.

– Köszönöm, nem. Jobb ez így. Nem szabad kiesnem a szerepemből. Ha én adom el, megvan a magyarázat, honnan vettem a pénzt az embercsempészek kifizetésére. Alátámasztja a fedősztorimat.

– Egy jó pont magának.

– Még valami – mondta Abdul. – Többé-kevésbé véletlenül találkoztam egy használható emberrel. Kiábrándult terrorista. A kameruni Koussériben lakik, közvetlenül az n’djamenai hídnál. A belső körhöz tartozik, és hajlandó információkat továbbítani nekünk. Ki kellene próbálnia.

– Kiábrándult? – kérdezte Tamara.

– Idealista fiatalember, elég intelligens, hogy felismerje, mi folyik itt. Túl sok értelmetlen öldöklést látott, hogy tovább hihessen a dzsihádban. A nevét nem szükséges tudniuk. Ő Harúnnak nevezi magát.

– Hogy kerülhetek kapcsolatba vele?

– Ő keresi meg magát. Az üzenetben lesz egy szám – nyolc kilométer vagy tizenöt dollár –, és a szám az órát jelenti, katonai időrendszer szerint, amelyben találkozni akar magával. Tehát tizenöt dollár annyi, mint délután három óra. Az első találkozás helye a Grand Marché. – Tamara ismerte ezt a helyet. Mindenki ismerte a főváros legnagyobb piacát. – Az első találkozáson megbeszélhetik a másodiknak a helyét.

– A piac óriási – jegyezte meg a nő. – Sok száz ember, mindenféle fajta. Miről ismerjük meg egymást?

Abdul a ruhája alá nyúlt, és előhúzott egy kék alapon rikító narancsszín körökkel mintázott kendőt.

– Viselje ezt – mondta. – Az övé.

Tamara elvette a kendőt.

– Köszönöm.

– Szívesen. – Abdul gondolatai visszatértek az al-busztáni rajtaütéshez. – Gondolom, a foglyokat kikérdezték al-Fárábiról.

– Mind hallottak róla, de csak egy látta személyesen. Megerősítette a szokott személyleírást, és azt mondta, benne volt egy mali csoportban, amelyet al-Fárábi képezett ki útszéli bombák gyártására.

Abdul bólintott.

– Sajnos ez nagyon hihető. Ami keveset tudunk, abból úgy tűnik, al-Fárábinak nem érdeke egyesíteni az afrikai dzsihádistákat. Nyilván azt gondolja, nagyobb biztonságban vannak szétszórt csoportokban, és ebben igaza is van. De azért segíteni akar nekik, hogy hatékonyabban gyilkolhassanak. Afganisztánban kitanulta a szakmát, és most megosztja a tudását. Ezért tart kiképzést.

– Okos fiú.

– Azért nem kaptuk még el – mondta keserűen Abdul.

– Nem bujkálhat előlünk örökké.

– Hát, nagyon remélem.

Tamara szembefordult a férfival, és úgy fürkészte, mintha meg akarna érteni valamit.

– Mi az? – kérdezte Abdul.

– Magának ez létkérdés.

– Magának nem az?

– Nem úgy, mint magának. – A nő farkasszemet nézett vele. – Valami történt magával. Mi volt az?

– Előre figyelmeztettek magára – mondta Abdul. – Azt mondták, jó ügynök, csak egy kicsit nyers.

– Elnézést. Túlságosan bizalmas kérdéseket tettem föl. Nem haragszik?

– Keményebben kell dolgoznia, hogy engem megsértsen. – A férfi lecsukta a motorház fedelét. – Megyek fizetni.

A kunyhóhoz sietett. Tamarának igaza van. Neki ez nem meló, hanem küldetés. Ő nem érte be azzal, hogy az információival kárt okozzon az NSZIÁ-nak. El akarta törölni a föld színéről, hogy nyoma se maradjon.

Kifizette a benzint.

– Cigarettára nincs szükséged? – tréfálkozott a tulajdonos. – Nagyon olcsó.

– Nem dohányzom – felelte Abdul.

Tamara sofőrje épp akkor jött be a kunyhóba, amikor Abdul távozott, így pár percig négyszemközt maradhatott a nővel. Okosat kérdezett, gondolta a férfi. Megérdemli a választ.

– Meghalt a húgom – mondta.

***

Hatéves volt, majdnem férfi, gondolta ő; a húga négy, még csak baba. Bejrút volt az egyetlen világ, amelyet ismert. Forróság, por, forgalmi dugók és szétbombázott épületek, amelyek törmeléket okádtak az utcákra. Csak később tudta meg, hogy Bejrút nem normális, és az emberek többségének sem jut normális élet.

A lakásban tartózkodtak, amely egy kávéház fölött volt. A szobájuk padlóján ültek az épület hátuljában. Abdul a betűkről és az írásról beszélt Nurának, mert a kislány mindent tudni akart, amit a bátyja tudott, és Abdul szerette tanítani, mert ettől felnőttnek és bölcsnek érezte magát.

Szüleik az utcára néző nappaliban tartózkodtak. A nagyszüleik átjöttek kávézni, betoppant két nagybácsi meg egy nagynéni. Abdul apja, aki szakács volt, a halauet al-dzsubn nevű csemegével, édes sajtos tekerccsel kedveskedett a vendégeknek. Abdul már evett két tekercset, de az anyja nem engedett többet.

– Elrontod a gyomrodat!

Ezért Nurának szólt, hogy hozzon neki.

Nura elszaladt, mert szerette, ha a bátyja elégedett vele.

A robbanás a legerősebb zaj volt, amelyet Abdul valaha is hallott. Rögtön utána megnémult a világ. Meg mintha valami baj lett volna a fülével. Sírni kezdett.

Átrohant a nappaliba, és mintha máshova került volna. Csak egy hosszú perc múlva jött rá, hogy az egész külső fal eltűnt, és a szoba nyitva tátong. Tele volt porral és vérszaggal. Néhány felnőtt úgy csinált, mintha sikoltanának, de nem adtak hangot. Egyáltalán nem volt hang. Mások a földön feküdtek, és nem mozdultak.

Nura is mozdulatlanul feküdt.

Abdul nem értette, mi baja Nurának. Letérdelt, megragadta húga ernyedt karját, rázni kezdte, fel akarta kelteni, de az is hihetetlen volt, hogy valaki nyitott szemmel alhasson.

– Nura! – sürgette – Nura, kelj fel! – Hallotta a saját hangját, még ha nagyon halkan is. Ezek szerint jobb a füle.

Váratlanul ott volt mellette az anyja, és felkapta Nurát. Abdul egy másodperccel később érezte, hogy őt is felkapja apjának ismerős keze. A szülők átvitték a gyerekeket a hálószobába, és lefektették őket az ágyukba.

– Abdul, hogy érzed magad? – kérdezte az apja. – Fáj valamid?

Abdul a fejét rázta.

– Nem sebesültél meg? – Aggodalmasan megvizsgálta a fiát, és mintha fellélegzett volna. Anyjához fordult, aztán csak bámulták a mozdulatlan Nurát.

Anya azt mondta:

– Azt hiszem, nem lélegzik. – Zokogni kezdett.

– Mi baja? – kérdezte Abdul. Éles sipákolásnak hallotta a hangját. Nagyon félt, de nem tudta, mitől. – Nem beszél, de nyitva van a szeme!

Apja átölelte.

– Ó, Abdul, fiam, szeretett fiam – mondta. – A mi kislányunk meghalt.

***

Autóba rejtett pokolgép volt, mint évekkel később megtudta. A jármű közvetlenül a nappali ablaka alatt parkolt. A kávéházat vették célba, mert ott törzsvendégek voltak az amerikaiak, akik szerették az édes süteményeket. Abdul családja csak járulékos veszteség volt.

A családnak sikerült kivándorolnia az Egyesült Államokba, ami nehéz volt, de nem lehetetlen. Apja unokatestvérének Newarkban volt egy libanoni étterme, ami szavatolta apjának a munkát. Abdul egy sárga busszal járt az iskolába, fülig bebugyolálva az elképzelhetetlen hideg ellen, és egy szót sem értett abból, amit mások mondtak. De az amerikaiak rendesek voltak, segítettek neki, és ő hamarosan jobban beszélt angolul, mint a szülei.

Anyja azt mondta, hogy lehet még egy kishúga, de az évek csak teltek, és a húgocska nem jött.

Színes képekkel rajzolta fel magát előtte a múlt, miközben áthajtott a dűnéken. Amerika nem különbözött Bejrúttól annyira – ott is voltak közlekedési dugók, bérházak, templomok, kávéházak és rendőrök –, ám a Szahara holdbéli táj volt, amelynek sivár földjében megperzselt, tüskés bokrok haldokoltak a szomjúságtól.

Három Pálma kisváros volt: egy mecset, egy templom, egy benzinkút szerelőműhellyel, fél tucat másféle bolt. Az összes cégtáblát arabul írták, kivéve a Szent Péternek szentelt templomét: Église de Saint-Pièrre. A sivatagi falvakban nem voltak utcák, de az egymás mellett álló házak ablaktalan falai folyosókra tagolták a poros földet. Bár ezek a folyosók szűkek voltak, két oldalról autók parkoltak bennük. A helység közepén, a benzinkút mellett volt egy kávéház, ahol férfiak dohányoztak és kávéztak három szokatlanul magas legyezőpálma alatt. Abdul kitalálta, hogy a városka ezekről a fákról kapta a nevét. A silány kávézó egy ház oldalának támaszkodott, rozoga ereszét vékony, göcsörtös fatörzsek tartották.

Abdul leparkolt, és ellenőrizte a nyomkövetőt. A kokainszállítmány nem mozdult. Pár méternyire volt.

Kávészagot érzett, kiszállt. Több karton Cleopatrát vett elő a csomagtartóból, aztán bement a vendéglőbe, és átváltott kereskedő módba.

Több csomagot sikerült eladnia, mielőtt az óriás bajszú tulajdonos tiltakozni kezdett. Miután Abdul bevetette a bűbáját, a kávés vásárolt egy kartonnal, aztán hozott Abdulnak egy csésze keserű, erős kávét, amelybe előre beletette a cukrot. Abdul kortyolt, majd azt mondta:

– Beszélnem kell egy Hakim nevű emberrel. Ismered?

– Gyakori név az – kertelt a kávés, ám ahogy a kút mögötti garázsra pillantott, meg ahogy rögtön el is kapta a tekintetét, az mindent elmondott.

– Ő nagyon tiszteletre méltó ember – válaszolta Abdul, ami azt jelentette, hogy Hakim fontos bűnöző.

– Megkérdezek pár embert.

A gazda a garázshoz sietett, nem túl meggyőzően alakítva azt az embert, aki csak átugrik a szomszédhoz egy kis fecsegésre. Pár perccel később előkerült a garázsból egy túlsúlyos ifjú, és elindult Abdul felé. Úgy csoszogott, akár egy várandós asszony: lábát-térdét szétvetette, hasát kitolta, fejét hátraszegte. Göndör, fekete haja, hitvány bajuszkája volt, szakálla viszont nem. Nyugati sportruházatot viselt, túlméretezett zöld pólóinget koszos szürke melegítővel, de a nyakában valamiféle voodooékesség lógott. Futócipője is volt, habár olyannak látszott, mint aki évek óta nem futott. Mikor hallótávolságon belülre ért, Abdul rámosolygott, és felajánlotta, hogy féláron ad neki egy csomag cigarettát.

A fiatalember elengedte a füle mellett az ajánlatot.

– Keresel valakit. – Kijelentette, nem kérdezte. Ez a típus utálja beismerni, ha nem tud valamit.

– Te vagy Hakim? – kérdezte Abdul.

– Vele van dolgod.

Biztos, hogy ez Hakim.

– Ülj le, beszélgessünk, barátkozzunk! – javasolta, habár Hakim körülbelül annyira volt barátságos, mint egy túlméretezett mérges pók. Hakim intett a tulajdonosnak, vélhetőleg kávét rendelt, aztán szó nélkül letelepedett Abdul asztalához.

– Kerestem egy kis pénzt a cigarettával – mondta ő.

Hakim nem reagált.

– Szeretnék elmenni Európába, hogy ott éljek – folytatta Abdul.

Hakim bólintott.

– Van pénzed.

– Mennyibe kerül Európába menni?

– Kétezer amerikai dollár fejenként. Fele, amikor felszállsz a buszra, fele, amikor megérkezünk Líbiába.

Irdatlan ár volt egy olyan országban, ahol a heti kereset nagyjából tizenöt dollár. Abdul úgy érezte, alkudoznia kell. Ha túl készségesen beleegyezik, Hakim még gyanút fog.

– Nem biztos, hogy lesz annyim.

Hakim a Ford felé bökött a fejével.

– Add el a kocsidat.

Tehát ellenőrizte Abdult. Nyilván a kávés mutatta meg neki a járművet.

– Persze hogy eladom, mielőtt elindulok – mondta Abdul. – De vissza kell fizetnem a bátyámnak a pénzt, amit kölcsönadott, hogy megvehessem.

– Az ár kétezer.

– Líbia nem is Európa! Érkezéskor kéne fizetni!

– Akkor ki fizetne? A népek csak úgy szétszaladnának.

– Ez nem jó!

– Nincs alku. Vagy megbízol bennem, vagy itthon maradsz.

Abdul máris tudta, hogy egy percre se bízna meg Hakimban.

– Jó, jó! – mondta. – Láthatnám, hogy miben fogunk utazni?

Hakim tétovázott, aztán vállat vont. Szó nélkül felállt, és a garázshoz indult.

Abdul követte.

Kis mellékajtón léptek be az épületbe, ahol a tetőbe foglalt, átlátszó műanyag ablakok engedték be a világosságot. A garázsnak motorolajszaga volt. Szerszámok lógtak a falon, új gumik sorakoztak széles polcokon. Az egyik sarokban két ember nézte a televíziót. Galabiját és fejkendőt viseltek, cigarettáztak és unatkoztak. A közeli asztalon két gépkarabély hevert. Az emberek felnéztek, látták, hogy Hakim az, és már vissza is fordultak a tévéhez.

– Biztonsági őrök – mondta Hakim. – A népek még megpróbálnának benzint lopni.

Nem biztonsági őrök voltak, hanem terroristák, és a közönyük arra utalt, hogy nem Hakim a főnökük. Abdul vidáman megszólította őket:

– Nem akartok cigarettát féláron? Van Cleopatrám!

Az őrök elfordították a fejüket, és nem szóltak.

A garázs nagyobb részét kitöltötte egy nagyjából negyven főre méretezett Mercedes busz. Nem nyújtott bizalomgerjesztő látványt. Egykori égszínkék karosszériája ragyás volt a rozsdától. A tetejére két ócska pótkereket szíjaztak. Az oldalsó ablakokat betörték. Valószínűleg szándékosan csinálták, hogy a szellő hűtse az utasokat. Abdul benézett a buszba, és látta, hogy az ülések kárpitozása rongyos és mocskos. A szélvédő ép volt, de a sofőr napellenzője törötten lógott.

– Hány nap az út Tripoliig, Hakim? – kérdezte Abdul.

– Majd megtudod, ha odaérünk.

– Te nem tudod?

– Sose mondom meg a népeknek, hogy meddig. Mindig vannak csúszások, és akkor csalódottak és mérgesek lesznek. Jobb a kellemes meglepetés, amikor megérkeznek.

– Az ennivaló és a víz is benne van az árban?

– A leglényegesebbeket megkapják, beleértve az ágyakat éjszakára. A luxusért fizetni kell.

– Miféle luxus van a sivatagban?

– Majd meglátod.

Abdul biccentett a dzsihádista őrök felé.

– Ők is jönnek?

– Ők fognak védeni minket.

Meg a kokaint.

– Milyen úton megyünk?

– Túl sokat kérdezel.

Abdul úgy döntött, hogy eléggé túlfeszítette a húrt.

– Mikor indulsz?

– Tíz nap múlva.

– Olyan soká? Minek ez a halogatás?

– Voltak problémák. – Hakim kezdett mérges lenni. – Mit érdekel az téged? Nem a te dolgod! Csak gyere ide induláskor a pénzzel!

Abdul úgy vélte, hogy a „problémák” az al-Busztán elleni támadást jelenthetik. A magas rangú személyek halála vagy sebesülése megzavarhatta a többi terrorakciót.

– Igazad van, nem az enyém – felelte békítgető hangon.

– Fejenként egy csomag – mondta Hakim.

Tehát a csomagtérben viszik a kokaint, állapította meg Abdul.

– Helyes – mondta. – Egy csomag. Mához tíz napra itt vagyok.

– Már hajnalban!

Abdul kiment. Hakim a New Jersey-i maffiózókra emlékeztette: pukkancs volt, basáskodó és ostoba. Egy amerikai gengszterhez hasonlóan ő is a hőzöngést és az erőszakkal való fenyegetést használta az agya helyett, mert az nem volt neki. Abdul legbutább osztálytársainak néhánya ahhoz a körhöz csapódott. Abdul tudta, hogyan kell bánni a fajtájukkal. Ám nem szabad túl magabiztosnak mutatkoznia. Mindig emlékeztetnie kellett magát, hogy szerepet játszik.

Mert Hakim lehetett féleszű, de az őrei komolynak látszottak.

Visszatért a furgonhoz, kinyitotta a csomagtér ajtaját, betette az eladatlan cigarettát. A mai napra végzett a munkával. Majd átmegy egy másik faluba vagy kisvárosba, elad még cigarettát, hogy hitelesítse a fedősztoriját, és keres egy helyet, ahol eltöltheti az éjszakát. Szállók nem voltak, de általában akadt család, amelyik pénzért befogadott éjszakára egy idegent.

Éppen lezárta a csomagtartót, amikor meglátott egy ismerős arcot. Ez a nő abba a faluba való volt, ahol Tab, Tamara és ő találkozott; Tamara be is ment a házába. Abdul csak azért jegyezte meg az arcát, mert sasorra még feltűnőbbé tette a szépségét. Ám a finom vonásokra most kiült a fáradtság, és a formás láb vastagon poros volt a műanyag papucsban. Ez az asszony hazulról gyalogolt idáig, az pedig körülbelül tizenhat kilométer. Ugyan mi járatban van itt?

Elfordította a fejét, nem akarta, hogy a tekintetük találkozzon. Nála ez reflex volt: egy titkos ügynök nem ismerkedhet. Már a felületes ismeretség is veszélyes kérdésekhez vezethet. Honnan jöttél? Kik a rokonaid? Mit keresel Csádban? A legbiztosabb, ha nem barátkozunk.

Ám az asszony felismerte.

– Marhaba! – mondta. Jó napot. Láthatólag örült az ismerős arcnak.

Abdul nem akart feltűnést kelteni azzal, hogy modortalan, ezért szertartásosan felelt:

– Szálám alejkum. Béke legyen veled.

A nő megállt, hogy beszélgessenek. Olyan szélesen és elragadóan mosolygott, hogy Abdul szíve megdobbant. Előkelő sasorra volt. Egy amerikai fehér nő szégyellne egy ilyen orrot, és átoperáltatná, ha lenne elég pénze. Ez az asszony még szebb lett tőle.

– Te vagy a cigarettaárus – mondta. – Te jártál a falumban. A nevem Kia.

Abdul vigyázott, hogy ne meregesse a szemét.

– Éppen indulok – mondta hidegen, és a Ford ajtajához került.

A nőt ennyivel nem lehetett elijeszteni.

– Nem ismersz egy Hakim nevű embert?

Abdul keze megállt a kilincsen. Hátranézett, és meglátta, hogy a kimerültség csak máz az asszonyon. A sötétbarna szem kőkemény elszántsággal tekintett rá a fejkendő árnyékából.

– Miért keresed?

– Hallottam, hogy el tud vinni embereket Európába.

Miért kérdez ilyeneket egy fiatal nő? Egyáltalán van annyi pénze? Abdul átváltott annak a férfiembernek a hangjára, aki egy oktondi asszonynak ad tanácsot.

– Ezt a férjedre kellene bíznod.

– A férjem meghalt. Az apám is. A fivéreim Szudánban vannak.

Hát ez a magyarázat. A nő megözvegyült. Mintha gyereke is lenne. Normális időkben már férjhez ment volna, főleg egy ilyen szépség, de a zsugorodó Csád-tó vidékén senki nem vállalja egy másik ember gyerekével érkező asszony terhét.

Abdul csodálta a bátorságát, habár egy ilyen Hakim-féle kezében még rosszabb sora lehet. Olyan sebezhető. Hakim elszedi az összes pénzét, aztán meg becsapja. Abdul nagyon sajnálta.

Ám ez akkor sem az ő dolga. Észnél légy! – figyelmeztette magát. Egy titkos ügynök nem barátkozhat, és nem segíthet egy balsorsú özvegyasszonyon, akkor sem, ha az az özvegy fiatal és gyönyörű – főleg akkor nem, ha fiatal és gyönyörű. Csak a legfutólagosabb ismeretségből nem lehetnek veszélyes kérdések: Honnan jöttél? Van családod? Mit keresel Csádban? Az ügynöknek még az ilyen ártatlan érdeklődésre is hazudnia kellene, márpedig a hazugságok kiderülnek. Az egyetlen biztonságos eljárás, ha nem barátkozunk.

Így hát csak rámutatott a garázsra, és annyit mondott:

– Az ott.

Hátat fordított az özvegynek, kinyitotta az autó ajtaját.

A nőt nem rázhatta le ilyen könnyen.

– Köszönöm, és kérdezhetek még valamit? – Az igenlő választ be sem várva folytatta: – Nem tudod, mennyit kér?

Abdul nem akart válaszolni, nem akart belekeveredni. De nem maradhatott közömbös az asszony szomorú sorsa iránt. Sóhajtott, és engedett a segítés vágyának annyira, hogy adhasson egy kis hasznos felvilágosítást. Visszafordult.

– Kétezer amerikai dollárt.

– Köszönöm – mondta az asszony. Abdulnak az volt a benyomása, hogy csak megerősített valamit, amit a nő egyébként is tudott. Nem látszott megijeszteni az összeg. Vagyis van pénze.

– Felét induláskor, felét Líbiában – tette hozzá a férfi.

– Ó. – A nő gondolkodóba esett; ezek szerint nem tudott a részletekről.

– Azt mondja, ebben benne van a víz meg az éjszakai szállás, de semmi luxus. Ennyit tudok.

– Köszönöm – szólt Kia. – Hálás vagyok a jóságodért. – Ismét megajándékozta a férfit azzal a széles mosollyal, de most mintha egy kis diadal is lett volna az ajka ívében, és Abdul rájött, hogy az ő minden igyekezete ellenére a párbeszédet az asszony irányította. Ráadásul simán kiszedett belőle minden adatot, amire szüksége volt. Túljárt az eszemen, állapította meg mélán Abdul. Nohát, nohát.

Beszállt az autóba, becsapta az ajtót.

Abdul beindította a motort, aztán nézte, ahogy Kia elmegy a pálmafák alatt álló asztalok mellett, keresztülvág a benzinkúton, majd elindul a garázshoz.

Ott lesz vajon mához egy hétre a buszon?

Abdul sebességbe tette a Fordot, és elhúzott.

***

Kia hálás volt a cigarettaárusnak, akitől életfontosságú felvilágosítást kapott. Az árus valamilyen okból nem akart szóba állni vele, megjátszotta a hideg közönyt, de így is kitetszett, hogy jólelkű ember, hiszen elmondta, amire Kiának szüksége volt: hol keresse Hakimot, mennyibe kerül az út, felvilágosította a részletfizetésről. Kia magabiztosabb lett, hiszen már nem volt teljesen tudatlan.

Kissé zavarba hozta ez az ember. Elsőre tipikus utcai árusnak látszott, aki mindenre képes, kelleti magát, hízeleg, hazudozik, csak hogy megszabadítsa az embert a pénzétől. Ám Kia megérzett valaki mást a jópofaság mögött.

Odament a benzinkút mögött a garázshoz. Kint három kocsi parkolt, nyilván ezeket javították, habár legalább az egyiken már fölösleges volt dolgozni. Kupacban álltak a simára kopott kerekek. Kia észrevette, hogy a garázs mellékajtaja nyitva van. Benézett, és meglátott egy buszt, amelynek az ablakaiban nem volt üveg.

Ezzel akarják átvinni az embereket a sivatagon? Félni kezdett. Az út olyan hosszú, és az emberek olyan könnyen meghalnak. Egy defekt is végzetes lehet. Elment az eszem, hogy ilyesmi megfordult egyáltalán a fejemben? – korholta magát.

Előcsoszogott egy koszos nyugati ruhájú, elhízott fiatalember. Üveggyöngyből és kavicsokból fűzött grigri nyakéket viselt, amelybe valószínűleg varázsszavakat vésetett, hogy megvédje a gonosztól, és rontást hozzon ellenségeire.

Mohón végigmérte Kiát, és elvigyorodott.

– Mit tehetek egy ilyen angyali jelenésért?

Kia rögtön tudta, hogy nagyon csínján kell bánnia ezzel az alakkal, aki az előnytelen külseje dacára is nyilvánvalóan meg van győződve az ellenállhatatlanságáról.

– Egy Hakim nevű úriembert keresek – válaszolta tisztelettel. – Te lennél az, uram?

– Igen, én vagyok Hakim! – felelte büszkén a fiatalember. – És itt minden az enyém, a benzinkút, a szerelőműhely és a busz is!

Kia a járműre mutatott.

– Megkérdezhetem, hogy ez közlekedik a sivatagban?

– Jó kocsi ez, most szervizelték, és kiválóan működik. – Összehúzta a szemét. – Miért kérdezed a sivatagot?

– Özvegyasszony vagyok, nincs megélhetésem, és Európába akarok menni.

Hakim föllelkesült.

– Majd én vigyázok rád, drágám! – Átkarolta Kia vállát. Büdös volt a hónalja. – Bennem megbízhatsz!

Kia elhúzódott.

– Juszuf unokatestvéremmel jövök.

– Remek – mondta Hakim csalódottan.

– Mennyi?

– Mennyid van?

– Semennyim – hazudta Kia. – Viszont kérhetek kölcsön.

Hakim nem hitt neki.

– Az ár négyezer amerikai dollár. Most kell fizetned, hogy biztosan legyen helyed a buszon.

Butának néz, gondolta Kia.

Ismerős érzés volt. Amikor a hajót árulta, többen is jóformán ingyen akartak hozzájutni. Ám ő gyorsan megtanulta, hogy akár a legnevetségesebb ajánlatot is hiba lenne megvetően félresöpörni, mert olyankor a férfiak megsértődnek, és lelépnek. Úgy kell tárgyalnia, hogy ne látsszék túl öntudatosnak.

Tehát bánatos arcot vágott.

– Sajnos, most nincs nálam a pénz.

– Akkor itt maradhatsz.

– És Juszuf azt mondta, hogy kétezret szoktál kérni!

Hakim kezdett bosszankodni.

– Ha ez a Juszuf olyan mindentudó, vigyen el Tripoliba ő!

– Most, hogy a férjem meghalt, Juszuf a családfő. Szót kell fogadnom neki.

Hakimnak ez magától értetődő volt.

– Az már biztos! – helyeselt. – Ő a férfi!

– Ő mondta, hogy kérdezzem meg, mikor akarsz indulni.

– Mondd meg neki, hogy mához tíz napra, hajnalban.

– Hárman leszünk felnőttek – folytatta az asszony. – Juszuf felesége is jön.

– Gyerekek?

– Van egy kétéves fiam, és Juszufnak is van egy hasonló korú lánya, de nekik nem kell ülés.

– Azokért a gyerekekért, akiknek nem kell ülés, félárat számítok fel.

– Akkor nem utazhatunk – jelentette ki határozottan Kia. Pár lépést tett, mintha el akarna menni. – Ne haragudj, uram, hogy raboltam az idődet. Hatezret még összeszedhetünk kölcsönbe a családtól, de akkor tényleg nem marad pénzük.

Hakim látta, hogy veszélyben a hatezer dollár, és rögtön alább adta.

– Kár – mondta –, de attól még idejöhettek a kitűzött napon. Ha a busz nincsen tele, talán adhatok kedvezményt.

Kiának tudomásul kellett vennie, hogy holtpontra jutottak.

Hakim természetesen el akart adni minden ülést a maximális haszonért. Kia kiszámította, hogy negyven utason nyolcvanezer dollárt keres, ami kész vagyon. Ugyan mire fogja elkölteni? Bár lehet, hogy másokkal is osztoznia kell. Az is lehet, hogy ő csak az egyik tagja a bandának.

El kellett fogadnia a feltételeket, mert Hakim volt fölényben.

– Jól van – mondta. Aztán az eszébe jutott, hogy ő csak egy asszony, és hozzátette: – Köszönöm, uram.

Kijött a garázsból. Megszerezte az információt, amire szüksége volt. Nekivágott a hosszú gyalogútnak hazafelé.

Hakim nem okozott túlzott meglepetést, bár a beszélgetésük elbizonytalanította. Nyilvánvalóan felsőbbrendűnek képzelte magát a nőknél, de hát az önmagában nem szokatlan. Viszont az amerikai asszonynak igaza volt abban, hogy Hakim bűnöző, nem szabad bízni benne. Olyanokat rebesgettek, hogy a tolvajoknak is van becsületkódexe, de Kia nem hitte el. Megérezte, hogy Hakim hazudna, csalna és lopna minden alkalommal, amikor büntetlenül megteheti. Sőt ennél nagyobb bűnökre is vetemedhet védtelen asszonyokkal szemben.

Persze mások is lesznek a buszon, de ez nem nagyon nyugtatta meg Kiát. Lehet, hogy azok is ugyanolyan rémültek és elkeseredettek, mint ő. Ha egy nőt bántalmaznak, az emberek olykor elfordítják a fejüket, és ürügyeket eszelnek ki, hogy miért nem avatkoznak közbe.

Juszuf volt az egyetlen reménye. Ő családtag, és a becsület kötelezi, hogy megvédje Kiát. Azrával együtt három felnőtt lesz a csoportjukban, tehát nem lesznek gyámoltalanok. Az erőszakos alakok általában gyávák is, és Hakim meggondolja, hogy ujjat húzzon-e három emberrel.

Úgy érezte, Juszuf és Azra segítségével merheti vállalni az utat.

A délután hűvösödött. Kiának fájt a lába, amikor megérkezett Juszuf és Azra házához, de a szíve eltelt reménységgel. Magához ölelte Nadzsit, aki puszit adott az anyjának, de rögtön vissza is ment játszani. Kia kissé csalódott, amiért nem hiányzott jobban a kisfiúnak, de tudta, hogy ez jó jel. Ezek szerint Nadzsinak szép napja volt, és semmitől sem kellett félnie.

– Juszuf elment megnézni egy kost, de nem marad soká – mondta Azra. Ismét hűvösebben viselkedett. Nem ellenséges volt, csak kevésbé barátságos, mint legutóbb.

Kia nem értette, miért akar Juszuf megnézni egy kost, holott már nincsenek is anyajuhai, amelyeket hágathasson. Lehet, hogy még mindig hiányzik neki a pásztorkodás. Kia alig várta, hogy kitálalhassa, amit megtudott, de türelmet parancsolt magára. Azra és ő a játszó gyerekeket figyelték, amíg pár perc múlva meg nem jött Juszuf.

Alighogy Juszuf helyet foglalt a szőnyegen, Kia rákezdte:

– Hakim mához tíz napra indul. Aznap hajnalban ott kell lennünk Három Pálmában, ha vele akarunk menni.

Egyszerre ujjongott és félt. Juszuf és Azra higgadtabbnak látszott. Kia beszámolt az árakról, a buszról és a vitáról a gyerekek útiköltsége miatt. Azzal fejezte be:

– Hakim nem megbízható ember. Nagyon óvatosan kell viselkednünk vele. Bár azt hiszem, hármunkkal nem mer majd kikezdeni.

Juszuf általában derűs arca elborult. Azra kerülte Kia tekintetét. Az asszony nem értette.

– Mi a baj? – kérdezte.

Juszuf olyan képet vágott, mint az, aki a világmindenség titkait fogja elmagyarázni az asszonynépnek.

– Sokat tépelődtem ezen – szólt fontoskodva.

Kiának balsejtelme támadt.

Juszuf folytatta:

– Valami azt súgja nekem, hogy a dolgok jobbra fordulnak itt, a tónál.

Nem jönnek, állapította meg elszörnyedve Kia.

– A pénzből, amiből Európába akartam vinni a feleségemet meg a gyerekemet, inkább vásárolok egy másik nyájat.

És végignézed, amint elhullanak, úgy, mint az előző, gondolta Kia, de nem mondta ki.

Ám Juszuf belelátott a fejébe.

– Mindkettő kockázatos – mondta. – Csakhogy Európához nem értek, a juhokhoz meg igen.

Kia úgy érezte, cserben hagyták. Szerette volna kigúnyolni Juszufot a gyávaságáért, de megfékezte magát.

– Szóval nem tudod biztosan – mondta.

Unokatestvére a fejét rázta.

– Biztosan tudom. Úgy döntöttem, hogy nem megyek.

Kia kitalálta, hogy Azra döntött így. Azrának sose tetszett a kivándorlás gondolata, és lebeszélte a tervről Juszufot.

Őt viszont benne hagyták a pácban.

– Nem mehetek nélkületek – mondta.

– Akkor mind itt maradunk, és valahogy majd elboldogulunk – jelentette ki Juszuf.

Kia majdnem kibökte, hogy az ostoba derűlátás senkin sem segít. Aztán ezt is magába fojtotta. Nem jó ötlet vitatkozni egy férfival, aki éppen kinyilvánított valamit.

Egy hosszú percig hallgatott.

– Hát legyen – mondta végül, mert nem akart családi háborúságot.

Felállt.

– Gyere, Nadzsi. Ideje hazamenni. – Hirtelen borzasztó tehernek érezte, hogy még jó másfél kilométernyit kell cipelnie a falujukig a gyermeket. – Köszönöm, hogy vigyáztatok rá – mondta Azrának.

Elbúcsúzott. Vonszolta magát a tóparton, hol az egyik sajgó csípőjére ültetve a kisfiút, hol a másikra, miközben elképzelte azt az időt, amikor elfogy a csónak ára. Akárhogy takarékoskodik, nem győzi két-három évnél tovább. Egyetlen esélye most lett semmivé.

Hirtelen nem bírta tovább. Letette Nadzsit, ő is lerogyott a homokba, és bámulta a sekély vízen túl a sáros kis szigeteket. Akárhova nézett, nem látott reményt.

A tenyerébe temette az arcát.

– Most mit tegyek?

3. fejezet

Milton Lapierre alelnök Angliában készült, sötétkék kasmírgyapjú blézerben lépett be az Ovális Irodába. A kétsoros szabás előzékenyen sokat elrejtett a potrohából. A magas, lomha ember szöges ellentéte volt a filigrán Green elnöknek, a Chicagói Egyetem hajdani tornászbajnokának, aki máig megőrizte izmos karcsúságát. Pauline mérsékelt republikánus volt, konzervatív, ugyanakkor rugalmas, Milt georgiai fehér ember, akinek nem volt türelme a kompromisszumokhoz. Pauline nem kedvelte Miltet, de hasznosnak tartotta, mert Milt elmondta neki, mit gondol a párt szélsőjobb szárnya, figyelmeztette, ha Pauline olyasmire készült, amitől a szélsőjobb dührohamot kaphatott, és megvédte az elnököt a sajtóban.

Most azt mondta:

– James Moore-nak új ötlete van.

A következő évre volt kiírva a választás, James Moore azzal fenyegetőzött, hogy indulni fog Pauline ellen a republikánus elnökjelöltségért. Már csak öt hónap választotta el őket a kulcsfontosságú New Hampshire-i előválasztástól. Szokatlan volt, noha nem példátlan, hogy az elnöknek a tulajdon pártjából legyen ellenjelöltje. Ronald Reagan is indult 1976-ban Gerald Ford ellen, és megbukott; Pat Buchanan 1991-ben kihívta George H. W. Busht, és megbukott; ám 1968-ban Eugene McCarthy olyan jól szerepelt Lyndon B. Johnsonnal szemben, hogy Johnson esett ki a versenyből.

Moore-nak volt esélye. Pauline a tehetségtelenség és a fajgyűlölet elleni fellépéssel nyerte meg a legutóbbi kampányt. „Józan konzervativizmus” volt a jelszava: semmi szélsőség, semmi gyalázkodás, semmi előítélet. Kiállt az alacsony kockázatú külpolitikáért, a mérsékelt rendőri jelenlétért és az olcsó kormányzásért. Ám sok millió választópolgár továbbra is epedezett egy nagypofájú macsó vezér után, és egyre többen álltak be Moore mögé.

Pauline a híres Resolute asztalnál, Viktória királynő ajándékánál ült, de egy XXI. századi számítógép volt előtte. Felnézett Miltre.

– Mégpedig?

– Azt akarja, hogy tiltsák ki a trágár szövegű slágereket a Billboard Hot Hundred sikerlistából.

A szoba túlsó végében kacagtak. Jacqueline Brody kabinetfőnök volt az, aki ilyen jól mulatott: Pauline régi barátja és szövetségese, negyvenöt éves, szép, szókimondó asszony.

– Ha nem lenne Moore, lennének napok, amikor reggelitől lefekvésig nem mosolyognék!

Milt leült az asztal melletti székre.

– Jacqueline tarthatja viccesnek – mondta zsémbesen –, de sok embernek tetszeni fog.

– Tudom, tudom – engedett Pauline. – A modern politikának semmi se túl nevetséges.

– Mit fog szólni hozzá?

– Ha tehetem, semmit.

– És ha direkt rákérdeznek?

– Azt mondanám, hogy olyan zenéhez, amit gyerekek hallgatnak, nem kellene disznó szöveget írni, és be is tiltanám, ha egy olyan parancsuralmi országnak az elnöke lennék, mint Kína.

– Tehát a kommunistákhoz hasonlítaná az amerikai keresztényeket.

Pauline sóhajtott.

– Igaza van, ez túlságosan epés. Mit javasol?

– Forduljon felhívással az énekesekhez, a zeneműkiadókhoz és a rádióállomásokhoz, hogy ne feledkezzenek meg a jó ízlésről és a fiatalabb hallgatóságról. Aztán, ha kell, hozzáteheti: „De a cenzúra nem amerikai szokás.”

– Nem hiszem, hogy a felhívásom bármin is változtatna.

– Lehet, viszont az csak jó, ha együttérzőnek mutatkozik.

Az elnök mérlegelően nézett Miltre. Nem könnyű megbotránkoztatni, gondolta. Felteheti neki a kérdést, amely ott lebeg a nyelve hegyén? Úgy döntött, hogy fel.

– Maga és a barátai mennyi idős korukban mondták ki először, hogy bazmeg?

Milt vállat vont. A legkevésbé sem volt megbotránkozva.

– Tizenkettő? Talán tizenhárom.

Pauline a kabinetfőnökhöz fordult.

– Maga?

– Kábé ugyanannyi.

– Akkor mitől is védjük a gyerekeket?

– Nem azt mondom, hogy Moore-nak igaza van! – jelentette ki Milt. – De azt gondolom, hogy veszélyt jelent, és magát körülbelül minden beszédében leliberálisozza.

– Az okos konzervatívok tudják, hogy nem állíthatjuk le a társadalmi változást, de lelassíthatjuk. Így az embereknek lesz idejük hozzászokni az új utakhoz, és nem kell félni a dühös ellenreakciótól. A liberálisok elkövetik azt a hibát, hogy azonnal követelnek radikális változásokat, és ez aláaknázza őket.

– Próbálja ezt felírni egy pólóra.

Ez volt Milt egyik szentenciája. Hitte, hogy az elsöprő többség csak azt érti meg, ami ráfér egy pólóra. Miltnek gyakran igaza volt, és ez még undokabbá tette.

– Nyerni akarok, Milt – mondta Pauline.

– Én is.

– Két és fél éve ülök ennél az asztalnál, és úgy érzem, alig végeztem valamit. Még egy ciklust akarok.

– Így tovább, elnök asszony – mondta Jacqueline Brody.

Az ajtó kinyílt, benézett a harmincéves Lizzie Freeburg, a vezető titkár, akinek rengeteg sötét, göndör haja volt.

– Itt van a nemzetbiztonsági tanácsadó.

– Helyes – mondta Pauline.

Bejött Gus Blake, amitől a szoba azonnal kisebbnek tűnt. Gus és Milt bólintással és kölcsönös ellenszenvvel üdvözölte egymást.

Az elnök három legbizalmasabb tanácsadója tartózkodott a szobában. A kabinetfőnöknek, a nemzetbiztonsági tanácsadónak és az alelnöknek alig pár lépésnyire, a nyugati szárny ugyanazon szintjén volt az irodája, és a fizikai közelség azt jelentette, hogy mindenkinél gyakrabban találkoztak az elnökkel.

– Most hallottam Milttől, hogy Moore felhívást bocsátott ki a popzene cenzúrázásáról – mondta Pauline.

Gus felvillantotta elragadó mosolyát.

– A szabad világ vezetője a popzene miatt aggódik?

– Csak azt kérdeztem Milttől, mennyi idős volt, amikor ő és a barátai elkezdtek bazmegezni. Azt felelte, tizenkettő. Hát maga, Gus?

– Dél-Los Angelesben nőttem fel – válaszolta a nemzetbiztonsági tanácsadó. – Alighanem az volt az első szavam.

Pauline kuncogott.

– Ígérem, sose fogom idézni.

– Al-Busztánról akart beszélni.

– Igen. Helyezzük kényelembe magunkat. – Pauline átült a két pamlag egyikére, amelyek egymással szemközt álltak a szoba közepén, egy asztalka két oldalán. Gus az elnök mellett foglalt helyet, Milt és Jacqueline velük szemközt.

– Hosszú idő óta a legjobb hír, amit abból a térségből kaptunk – mondta Gus. – A Cleopatra-terv kifizetődik.

– Miféle Cleopatra? – kérdezte Milt.

Gus türelmetlenül nézett rá. Milt nem volt elég lelkiismeretes, hogy rendesen elolvassa a tájékoztatókat.

Pauline az volt.

– A CIA egyik terepügynöke huszonnégy karátos információt szerzett az NSZIÁ egyik támaszpontjáról Nigerben. Tegnap az amerikai, francia és helyi közös haderő leradírozta. Benne volt a reggeli tájékoztatóban, csak magának talán nem volt ideje mindent elolvasni.

– Miért vontuk be ebbe a franciákat, az ég szerelmére? – sopánkodott Milt.

Gus olyan pillantást vetett rá, amely azt kérdezte: Te semmit sem tudsz? De azért udvariasan válaszolt:

– Arrafelé sok ország volt francia gyarmat.

– Oké.

Pauline, akinek el kellett szenvednie az örökös célozgatást, hogy nő létére túl kedves, túl szelíd, túl együttérző ahhoz, hogy az Egyesült Államok haderejének főparancsnoka legyen, most azt mondta:

– Ezt magam jelentem be! James Moore teli szájjal szokta szidni a terroristákat. Mutassuk meg az embereknek, hogy Green elnök el is tapossa a férgeket.

– Jó ötlet.

Pauline a kabinetfőnökhöz fordult.

– Jacqueline, szólna Sandipnak, hogy szervezzen meg egy sajtókonferenciát? – Sandip Chakraborty volt a sajtófőnök.

– Persze. – Jacqueline az órájára nézett. Kora délután volt. – Sandip a holnap reggelt fogja javasolni, teljes sajtónyilvánossággal.

– Helyes.

Megszólalt Gus:

– Néhány részlet azért nem szerepelt a tájékoztatóban, mert mi is most értesültünk róluk. Először is, a rajtaütést Susan Marcus ezredes vezette.

– Egy nő volt a művelet parancsnoka?

Gus elvigyorodott.

– Ne hitetlenkedjen már annyira.

– Hát ez príma! Most már elmondhatom: „Ha nyers erőre van szükség, kerítsenek egy nőt, hogy megtegye, amit kell.”

– Ami vonatkozik magára is, nem csak Marcus ezredesre.

– Ez tetszik nekem.

– A tájékoztatóban az van, hogy a terroristák kínai és észak-koreai fegyvereket használtak.

– Miért fegyverzi föl Peking ezeket az alakokat? – kérdezte Milt. – Azt hittem, a kínaiak gyűlölik a muzulmánokat. Vagy nem őket szokták átnevelőtáborba csukni?

– Ez nem ideológiai kérdés – válaszolta Pauline. – Kína és Észak-Korea rengeteg pénzt keres a fegyverek gyártásán és kereskedelmén.

– De nem kellene eladniuk őket az NSZIÁ-nak.

– Azt mondják, hogy ők nem tesznek ilyet. És létezik egy virágzó feketepiac. – Pauline vállat vont. – Mit tud tenni ellene?

Meglepetésére Gus ezúttal Miltet támogatta.

– Az alelnöknek igaza van, elnök asszony. Ugyancsak nem szerepelt a reggeli tájékoztatóban az a részlet, hogy a terroristáknak a kézifegyvereken kívül volt három észak-koreai Kokszan M–1978-as típusú, 170 milliméteres önjáró tábori ütegük, kínai 59-es típusú tüzérségi vontatóra szerelve.

– Jézusom! Azokat nem a timbuktui bolhapiacon szerezték be!

– Nem.

Pauline gondolkodóba esett.

– Nem hiszem, hogy ezt annyiban hagyhatnánk. A puskák is elég rosszak, de a világ tele van velük, és senki sem irányíthatja a piacot. A tüzérség viszont már más.

– Egyetértek – mondta Gus –, bár nem tudom, mit tehetnénk ellene. Az amerikai fegyvergyártóknak a kormány engedélyére van szükségük az exporthoz. Minden héten tele az íróasztalom a kérelmeikkel. Más államoknak is ezt kellene tenniük, de nem teszik.

– Akkor talán bátoríthatnánk őket.

– Oké – mondta Gus. – Mire gondol?

– Benyújthatunk egy határozattervezetet az ENSZ-nek.

– Az ENSZ-nek! – gúnyolódott Milt. – Az ugyan nem csinál semmit.

– De legalább ráirányítjuk a fényszórót a kínaiakra. Már egyedül a vita is korlátozhatja őket.

– Mivel fölösleges azt javasolni, hogy a Biztonsági Tanács fogadjon el egy határozatot – a kínaiak úgyis megvétóznák –, feltételezem, közgyűlési határozatról lenne szó – mondta Gus.

– Igen – felelte Pauline –, de nem elég javasolni egy határozatot. Támogatókat is toboroznunk kell. Az amerikai nagyköveteknek világszerte lobbizniuk kell a vendéglátó országok kormányánál, hogy támogassák a határozatot, de szőrmentén, nehogy a kínaiak megtudják, mennyire komolyan gondoljuk.

– Továbbra sem hiszem, hogy ez változtatna a kínaiak viselkedésén – szögezte le Milt.

– Akkor következnek a szankciók. De menjünk csak szép sorjában. Ez nem megy Chess nélkül. – Chester Jackson külügyminiszternek a Fehér Háztól másfél kilométernyire volt az irodája. – Jacqueline, szervezzen meg egy értekezletet, és akkor még egy kicsit rugózunk rajta.

Benézett Lizzie.

– Elnök asszony, a First Gentleman visszatért a rezidenciába.

– Köszönöm. – Pauline még mindig nem szokta meg, hogy a férjét First Gentlemanként emlegetik. Olyan komikusan hangzott. Felállt, a többiek követték a példáját. – Köszönöm mindenkinek.

A nyugati oszlopcsarnokba nyíló ajtón hagyta el az Ovális Irodát. Nyomában két titkosszolgálatossal és az atomfutballt hordozó századossal megkerülte a rózsakertet, és belépett a rezidenciába.

A rezidencia mesésen kidíszített, méregdrágán karbantartott, gyönyörű épület volt, de sohasem lehetett igazi otthon. Pauline sajnálkozva gondolt a házára a Capitol Hillen, ahonnan kiköltözött, amikor elnök lett. Keskeny, viktoriánus, vörös téglaépület volt, kicsi, meghitt szobái tele képekkel és könyvekkel. Voltak benne kedélyesre koptatott pamlagok, élénk színű párnákkal, egy hatalmas, kényelmes ágy és egy ósdi konyha, ahol Pauline mindennek tudta a helyét. Biciklik voltak a hallban, teniszütők a mosókonyhában, és egy palack paradicsommártás az ebédlői tálalóasztalon. Olykor azt kívánta, hogy bár sose jött volna el onnan.

Mivel ötvenévesen is fitt volt, megállás nélkül szaladt fel a hivatalos célokra szolgáló földszintről az emeletre, ahol a családi lakosztályok voltak.

A lépcsőfordulón benézett a kedvencükbe, a keleti szalonba. Férje a nagy, boltíves ablaknál ült, amelyből az Északnyugati 15. utcára és az Old Ebbitt Grillre lehetett látni a keleti szárny fölött. Pauline végigment a rövid folyosón, helyet foglalt a sárga bársonydíványon a férje mellett, és megcsókolta az arcát.

Gerry Green tíz évvel volt idősebb a feleségénél. Ezüst hajú, kék szemű, magas ember volt, sötétszürke klasszikus öltönyt viselt kék inggel és diszkrét mintájú nyakkendővel. Ruhatárát a Brooks Brothersnél állította össze, holott megengedhette volna magának, hogy repülőre ül, és Londonban rendel öltönyöket a Savile Row-n.

Akkor ismerkedtek meg, amikor Pauline még a Yale-en tanult, Gerald pedig vendégtanárként előadást tartott a jogról mint üzletről. Alig múlt harminc, de máris nagyon sikeresnek számított, és az évfolyam összes nőneműje dögösnek tartotta. Tizenöt évnek kellett eltelnie a következő találkozásig. Addigra Pauline-ból kongresszusi képviselő lett, Gerald pedig vezető üzlettárs az ügyvédi irodájuknál.

Randevúztak, lefeküdtek egymással, Párizsban vakációztak. Az udvarlás izgalmas és romantikus volt, de még Pauline is tudta, hogy ez inkább barátság, mint nagy szenvedély. Gerry jó szerető volt, de Pauline sose akarta a fogával leszaggatni róla a ruháját. Jóképű volt, intelligens, szellemes. Pauline mindezen okokból lett a felesége, valamint azért, mert nem akart egyedül lenni.

Amikor Pauline-t elnökké választották, Gerry felhagyott a praktizálással, és elvállalta egy országos jótékonysági alapítvány – az Amerika a Nők Oktatásáért – vezetését, fizetés nélkül, részidőben, ami lehetővé tette, hogy betöltse Amerika First Gentlemanjének szerepét.

Egy gyerekük született, a most tizennégy éves Pippa. Mindig örömmel járt iskolába, és kitűnő tanuló volt, ezért is lepődtek meg a szülei, amikor az igazgatónő behívatta őket, hogy beszélniük kell a kislány viselkedéséről.

Pauline és Gerry találgatták, mi lehet a probléma. Pauline, emlékezve tizennégy éves önmagára, arra tippelt, hogy Pippát rajtakaphatták, amikor csókolózott egy tizedik osztályos sráccal a tornaterem mögött. Nem lehet komoly.

Ő persze nem mehetett. Okvetlenül bekerült volna az újságokba, és Pippa mégoly mindennapos problémáiról is a címoldalakon ordított volna a sajtó, világszenzációt csinálva szegény kislányból. Pauline legnagyobb vágya az volt, hogy csodás jövőt teremtsen a gyermeknek, márpedig a Fehér Ház természetellenes környezet egy serdülő számára. El volt szánva rá, hogy megvédi Pippát a média legdurvább tolakodásától. Így hát egyedül Gerry ment be az iskolába ma délután, minden feltűnés nélkül. Pauline alig várta a híreket.

– Még sose találkoztam Ms. Judd-dal – mondta. – Milyen?

– Értelmes és emberséges – kezdte Gerry. – Épp az a kombináció, amit elvárunk egy igazgatótól.

– Mennyi idős?

– Negyven-egynéhány.

– Mit akart mondani?

– Kedveli Pippát, akit eszes diáknak és az iskolai közösség értékes tagjának tart. Nagyon büszke voltam.

Pauline szívesen közbevágott volna, hogy térjen a lényegre, de tudta, hogy Gerry alaposan és logikusan építi fel a beszámolóit. Az elején kezdi, sose ront ajtóstul a házba. Három évtized a jogi pályán megtanította, hogy mindennél többre becsülje az érthetőséget, az asszony tehát uralkodott a türelmetlenségén.

Gerry folytatta:

– Pippát mindig érdekelte a történelem. Módszeresen hozzáolvasott a tananyaghoz, és mindig részt vett a vitákban. Ám az utóbbi időben a hozzászólásai bomlasztó hatásúak lettek.

– Ó, istenem. – Kezdett baljósan ismerős lenni a dolog.

– Olyannyira, hogy a történelemtanár háromszor kénytelen volt kiküldeni az óráról.

Pauline bólintott.

– És a harmadik eset után hívatták a szülőket.

– Pontosan.

– Melyik korszakról tanulnak?

– Többről, de Pippa akkor bomlasztja az osztályt, ha a nácizmus kerül szóba.

– Mit mond?

– Pippa nem a tanár történelemfelfogását vitatja. Arra panaszkodik, hogy nem a megfelelő témákkal foglalkoznak. Azt mondja, a tantervet áthatja a rasszista elfogultság.

– Már tudom, mi következik. Azért csak folytasd.

– Úgy gondolom, most Pippát kellene megkérnünk, hogy innen folytassa ő.

– Jó ötlet. – Pauline már fel is akart állni, hogy megkeresse a lányukat, ám Gerry leintette. – Maradj csak itt. Pihenj egy percet. Te vagy a legdolgosabb amerikai. Majd én megkeresem Pippát.

– Kösz.

Gerry kiment.

Milyen figyelmes, gondolta hálásan Pauline. Ezzel mutatja ki a szeretetét.

Pippa panasza azért hangzott ismerősen, mert tizenhárom éves korában Pauline is szembefordult a tanáraival. Azt kifogásolta, hogy a történelemórák csak férfiakról szólnak: férfi elnökökről, férfi tábornokokról, férfi írókról, férfi muzsikusokról. A tanára – egy férfi – azt az ostoba érvet dobta be, hogy ez azért van így, mert a nők nem sokat számítottak a történelemben. Ettől a kamasz Pauline-nál nagyon kiborult a pohár.

Ám az idősebb Pauline nem engedhette, hogy a szeretet és az együttérzés elhomályosítsa a látását. Pippának meg kell tanulnia, hogy nem engedheti vagdalkozássá mérgesedni a vitákat. Pauline-nak óvatosan kell irányítania a lányát. A politikai problémák többségéhez hasonlóan ez sem oldható meg nyers erővel, csakis fondorlatosan.

Gerry visszatért Pippával. Korához képest alacsony gyermek volt, filigrán, akár az anyja. Nagy szája, széles álla nem felelt meg az elfogadott szépségeszménynek, de abból az egyszerű arcból csak úgy sütött a napsugaras derű. Ha belépett a szobába, az anyja szíve mindannyiszor elszorult a szeretettől. Iskolai farmerjében, pulóverében szinte gyermeknek látszott, ám Pauline tudta, hogy a bő pulóver alatt gyorsan fejlődik nővé.

– Gyere, édes, ülj le ide! – hívta Pippát. Amikor a lány leült, Pauline átkarolta a vállát, és magához szorította. – Tudod, mennyire szeretünk, épp ezért fontos megértenünk, mi történt az iskolában.

Pippa gyanakodni látszott.

– Mit mondott Ms. Judd?

– Felejtsd el Ms. Juddot egy percre, csak azt mondd el, hogy téged mi zavar. – Mivel Pippa hallgatott, Pauline-nak egy kicsit nógatnia kellett. – A történelemlecke miatt van, ugye?

– Igen.

– Akkor mondd el nekünk.

– A nácikat tanuljuk, és hogy mennyi zsidót gyilkoltak meg. Láttunk képeket a táborokról és a gázkamrákról. Tanultuk a neveket: Treblinka, Majdanek, Janowska. De mi van azzal a néppel, amelyet mi irtottunk ki? Tízmillió őslakos amerikai élt itt, amikor Kolumbusz Kristóf partra szállt, de az indián háborúk végére már csak negyedmillióan maradtak. Ez nem holokauszt? Azt kérdeztem, hogy mikor fogunk tanulni a mészárlásokról Tallushatcheenél, Sand Creeknél, Wounded Kneenél?

Pippa méltatlankodva védte az álláspontját, úgy, ahogy Pauline számított rá. Nem is várta, hogy a lánya összeomlik és bocsánatot kér – legalábbis most még nem.

– Észszerű kérdés – állapította meg. – Mit szólt hozzá a tanár?

– Mr. Newbegin azt mondta, ő nem tudja, fogunk-e tanulni róluk egyáltalán. Ezért megkérdeztem, hogy a mások rémtetteinél nem fontosabb-e tudnunk azokról a rémtettekről, amelyeket a mi országunk követett el? Azt hiszem, még a Bibliában is van valami erről.

– Van bizony – bólintott Gerry, aki vallásos nevelést kapott. – A Hegyi beszédben. Az ember kivenné a más szeméből a szálkát, de nem látja meg a magáéban a gerendát. Jézus még hozzá is teszi: „Te képmutató!”, hogy tudjuk, mennyire komolyan beszél.

– Mit szólt ehhez Mr. Newbegin? – kérdezte Pauline.

– Azt mondta, hogy a tantervet nem a tanulók állítják össze.

– Kár – vélte Pauline. – Szóval beijedt.

– Pontosan.

– Miért küldött ki az óráról?

– Tovább kérdezgettem, és elege lett belőle. Azt mondta, ha nem bírok veszteg maradni, és figyelni, akkor inkább menjek ki, úgyhogy kijöttem. – Pippa vállat vont, mintha azt mondaná, hogy nem nagy ügy.

– De Ms. Juddtól azt hallottam, hogy háromszor történt meg – szólt Gerry. – Mi miatt volt a második és a harmadik vita?

– Ugyanazért – háborgott Pippa. – Jogom volt a válaszra!

– Vagyis bár neked lehet igazad, a tanítás ugyanúgy folytatódik, és az egyetlen eredmény, hogy nem veszel részt a történelemórán – összegezte Pauline.

– És nyakig ülök a szarban.

Pauline úgy tett, mintha nem hallotta volna a csúnya szót.

– Utólag miként jellemeznéd a viselkedésedet ebben a helyzetben?

– Kiálltam az igazságért, és megbüntettek.

Pauline nem ezt a választ várta. Ismét próbálkozott.

– Nem jut eszedbe valami más megoldás, amellyel érdemes lenne kísérletezni?

– Szívjak, és fogjam be a számat?

– Szeretnél hallani egy javaslatot?

– Oké.

– Próbálj meg kitalálni valamilyen módot, hogy az osztály egyszerre tanulhasson az őslakos amerikaiak lemészárlásáról és a náci holokausztról is.

– De ő nem…

– Várj. Tegyük fel, hogy Mr. Newbegin hajlandó lesz a félév utolsó óráját az őslakos amerikaiaknak szentelni, és engedi, hogy tartsál egy előadást, amelyet az osztály megvitat.

– Sose tenné.

– Talán mégis. – Megtenné, ha én kérném, gondolta Pauline, ám ezt megtartotta magának. – Ha pedig nem… Van nálatok egy vitaklub, ugye?

– Igen. Benne vagyok a bizottságban.

– Nyújts be egy indítványt az indián háborúkról. Bűnösök voltak-e a pionírok a népirtásban? Vond be az egész iskolát a vitába. Mr. Newbegint is. Arra van szükséged, hogy a tanár a barátod legyen, nem pedig az ellenséged.

Pippában feltámadt az érdeklődés.

– Oké, ez jó ötlet.

– Akármiként döntsél, Ms. Judd-dal és Mr. Newbeginnel együtt dolgozd ki. Ne úgy, hogy megálmodsz valamit, aztán a fejükhöz vágod. Minél inkább úgy gondolják, hogy az ő ötletük, annál jobban támogatják.

Pippa mosolygott.

– Politikára tanítasz, mama?

– Talán. De van még valami, és ez bizonyosan nem tetszik majd neked.

– Mi?

– Sokkal gördülékenyebben megy majd minden, ha elsőnek bocsánatot kérsz Mr. Newbegintől, amiért megzavartad az órát.

– Tényleg muszáj?

– Szerintem igen, édes. Megsértetted az önérzetét.

– De én még gyerek vagyok!

– Annál rosszabb. Kenj egy kis balzsamot Mr. Newbegin sebére. Örülni fogsz, ha megteszed.

– Átgondolhatom?

– Persze. Most pedig indulj, és mosakodj meg, amíg én felhívom Mrs. Juddot. Utána vacsorázunk… – A karórájára nézett. – Tizenöt perc múlva.

– Oké.

Pippa kiment.

– Szólok a konyhának – mondta Gerry, és ő is kiment.

Pauline fölvette a telefont.

– Kérem, hívják fel Ms. Juddot, a Foggy Bottom iskola igazgatóját – mondta a központosnak.

– Természetesen, elnök asszony! – A Fehér Ház telefonközpontosai büszkék voltak rá, hogy az égvilágon mindenkit képesek megtalálni. – A keleti szalonban fog tartózkodni még egy ideig?

– Igen.

– Köszönöm, elnök asszony.

Pauline letette a kagylót. Gerry visszatért.

– Mi a véleményed? – kérdezte az asszony.

– Az, hogy jól vezényelted le a dolgot. Meggyőzted, hogy kérjen bocsánatot, mégse dühös rád. Ügyesen csináltad.

És szeretettel is, gondolta Pauline. Kissé meg volt bántva.

– Szerinted rideg voltam?

Gerry vállat vont.

– Nem tudom, mit mond ez Pippa mostani lelkiállapotáról.

Pauline a homlokát ráncolta, mert nem egészen értette, mit próbál kifejezni Gerry, ám ekkor megszólalt a telefon, és ő felvette a kagylót.

– Kapcsolom Ms. Juddot, elnök asszony.

– Ms. Judd, remélem, nem zavarom meg az estéjét – kezdte Pauline.

Kevés olyan ember van, aki orrolna, ha az Egyesült Államok elnöke telefonál neki, de Pauline szeretett udvarias lenni.

– Kérem, elnök asszony, ne aggódjon. Természetesen örülök, ha beszélhetek önnel. – Mély, barátságos hang volt, csak egy cseppet óvatos, ami érthető is, ha valaki az Államok elnökével beszél.

– Mindenekelőtt szeretném megköszönni, hogy ennyire törődik Pippával. Lekötelez.

– Nincs mit megköszönnie, asszonyom. Ez a munkánk.

– Pippának természetesen meg kell tanulnia, hogy nem szólhat bele a tantervbe. Egyáltalán nem azért telefonálok, hogy panaszkodjak Mr. Newbeginre.

– Ezt köszönöm. – Ms. Judd kissé fölengedett.

– Ugyanakkor nem szeretnénk letörni Pippa idealizmusát.

– Természetesen.

– Beszélgettünk, és nyomatékosan a figyelmébe ajánlottam, hogy kérjen bocsánatot Mr. Newbegintől.

– Mit szólt a javaslathoz?

– Átgondolja.

Ms. Judd elnevette magát.

– Ez Pippa!

Pauline is nevetett, és úgy érezte, sikerült létrehoznia a kapcsolatot.

– Azt tanácsoltam Pippának, próbálja anélkül kifejteni a véleményét, hogy megzavarná az órát. Például indítványozhatná, hogy vegyék fel a vitaklub programjába.

– Igen jó ötlet.

– Ebben nyilvánvalóan ön fog dönteni, de remélem, egyetért az alapelvvel.

– Igen.

– Remélem, holnap békülékenyebb hangulatban küldöm iskolába Pippát.

– Köszönöm, elnök asszony. Lekötelez.

– Viszonthallásra! – Pauline letette.

– Gratulálok – dicsérte Gerry.

– Vacsorázzunk – mondta Pauline.

Kijöttek a szobából, végigmentek a hosszú középső folyosón, keresztülvágtak a nyugati szalonon, és már ott is voltak az északi fekvésű ebédlőben, amelynek két ablaka a Pennsylvania sugárútra és a Lafayette térre nézett. Pauline helyreállíttatta a függetlenségi háború csatajeleneteit ábrázoló, régi tapétát, amelyet Clintonék leragasztattak.

Pippa időben és csüggedten érkezett.

Ha lehetséges volt, a család itt jött össze vacsorázni kora este. A menü mindig egyszerű volt. Ma este saláta, utána főtt tészta paradicsommártással, desszertnek friss ananász.

A vacsora végén megszólalt Pippa:

– Oké, majd szólok Mr. Newbeginnek, hogy bocs, amiért seggfej voltam.

– Okos döntés – mondta Pauline. – Köszönöm.

– De inkább úgy mondd, hogy „utálatos” – javasolta Gerry.

– Naná, apuci.

Pippa kiment.

– A kávémat az Ovális Irodában iszom meg – mondta Pauline.

– Szólok a konyhának.

– Te mit csinálsz ma este?

– Dolgozok egy órát az alapítványnak. Ha Pippa elkészült a házi feladatával, esetleg tévézünk egy kicsit.

– Pazar. – Pauline megcsókolta. – Akkor viszlát később.

Visszatért az oszlopcsarnokban az Ovális Irodába, ahonnan átment a szomszédos kis dolgozószobába, mert azt jobban szerette. Az Ovális Iroda szertartásos átjáróház volt, ahol örökké jöttek-mentek, ám ha az elnök a dolgozószobában tartózkodott, ritkán zavarták, és aki be akart jönni, mindig kopogtatott, azután kivárta, hogy engedélyezzék a belépését. Elég szűkös volt, mert az íróasztalon kívül két fotelt és egy tévét is belezsúfoltak, de Pauline ugyanúgy kedvelte, mint a legtöbb elődje.

Három órát töltött telefonálással és felkészüléssel a másnapi programra, aztán visszatért a rezidenciába. Gerry már pizsamásan feküdt az elnöki hálószoba ágyában, és a Foreign Affairs lapot olvasta. Vetkőzés közben Pauline odaszólt:

– Még emlékszem, amikor én voltam tizennégy. És ritka komisz kölyök. A hormonok igencsak belejátszanak.

– Igazad lehet – mondta oda se nézve Gerry.

Az asszony kihallotta a hangjából, hogy épp ellenkező a véleménye.

– Talán más elméleted van?

Gerry nem adott egyenes választ.

– Feltételezem, az osztályban az összes lánynak működnek a hormonjai, de Pippa az egyetlen, aki cirkuszol.

Nem ismerhették az osztálytársnők viselkedését, de Pauline inkább nem vitatkozott.

– Ugyan miért? – kérdezte szelíden. Úgy vélte, hogy tudja a választ. Pippa olyan, akárcsak ő, született keresztes lovag. De most Gerry véleményére volt kíváncsi.

– Egy tizennégy évesnél az ilyen viselkedés azt jelezheti, hogy valami baja van – felelte a férje.

– Szerinted mi a baj Pippa életében? – kérdezte türelmesen Pauline.

– Talán több figyelmet akar.

– Valóban? Itt vagy neki te, itt vagyok én, itt van Ms. Judd. Összejár a nagyszüleivel.

– Szerintem azt érezheti, hogy nem látja eleget az anyját.

Tehát én vagyok a hibás, gondolta Pauline.

Hát persze hogy nem tölt elég időt a lányával. Senki olyan, akinek egész napos, megerőltető munkát kell végeznie, nem lehet együtt annyit a gyerekeivel, amennyit szeretne. De ha Pippával van, az mindig tartalmas idő. Gerry megjegyzése igazán inkorrekt.

Meztelen volt, és észre kellett vennie, hogy Gerry nem figyelte vetkőzés közben. Hálóingbe bújt, befeküdt az ágyba a férje mellé.

– Mióta gondolkozol ezen? – kérdezte.

– Ez csak folyamatos szorongás a tudat alatt – mondta Gerry. – Nem akarlak bírálni.

De azért azt tetted, gondolta az asszony.

Gerry letette a magazint, leoltotta az éjjeliszekrényen álló lámpát. A felesége fölé hajolt, és csókot lehelt az arcára.

– Szeretlek – mondta. – Jó éjszakát.

– Jó éjszakát. – Pauline is lekapcsolta a villanyt. – Én is szeretlek.

Sokáig tartott, mire sikerült elaludnia.

4. fejezet

Tamara Levit az Egyesült Államok n’djamenai nagykövetségén dolgozott a CIA irodaházában. Asztala a nagyteremben állt: még nem volt annyi ideje ügynök, hogy saját szobája legyen. Telefonon beszélt Abdullal, aki tájékoztatta, hogy fölvette a kapcsolatot egy Hakim nevű embercsempésszel. Éppen erről írt rövid jelentést, amikor az összes alkalmazottat hívatták a tanácsterembe. Dexter Lewis, az irodavezető be akart jelenteni valamit.

Dexter alacsony, izmos ember volt, gyűrött öltönyben. Tamara ügyesnek tartotta, főleg az olyan akciókhoz értett, ahol csalni kellett, ám úgy vélte, hogy Dexter a mindennapokban is nagy csirkefogó lehet.

– Fényes diadalt arattunk – vágott bele –, amiért szeretnék köszönetet mondani mindenkinek. Van itt valami, amit szeretnék felolvasni maguknak. – Felmutatott egy papírlapot. – „Susan Marcus ezredesnek és katonáinak, Dexter Lewisnak és hírszerzőinek! Drága kollégák, örömmel gratulálok az al-busztáni győzelemhez. Súlyos csapást mértek a terrorizmusra, és sok életet megmentettek. Büszke vagyok önökre. Őszinte tisztelettel… – Lewis hatásszünetet tartott