Dr. Máté Gábor
és Dr. Gordon Neufeld

A család ereje

Ragaszkodj a gyermekeidhez!

Fordította

Leyrer Ginda
és
Dési András György

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Gordon Neufeld, Ph. D. – Gabor Maté, M. D.: Hold on to your kids. Why parents need to matter more than Peers. Vintage Canada Edition, 2013. Published in Canada by Vintage Canada, a division of Random House of Canada Limited, Toronto, in 2013. Originally published in hardcover in Canada by Alfred A. Knopf Canada, a division of Random House of Canada Limited, in 2004.

Copyright © 2004 Gordon Neufeld and Gabor Maté

Postscript copyright © 2013 Gordon Neufeld and Gabor Maté

Hungarian translation © Leyrer Ginda, 2014

Hungarian edition © Open Books, 2021, 2024

Hungarian translation © Leyrer Ginda, 2014

Hungarian translation © Leyrer Ginda (1–20. fejezet), 2014, 2021, Dési András György (21. fejezet), 2024

A fordítást az eredetivel egybevetette és szerkesztette

Vereckei Andrea

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Aranyossyné Bondi Judit

A borítóterv a Two Associates borítóterve alapján készült
Rubik Ági | submachine

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

EPUB ISBN 978-963-572-470-3

Dr. Máté Gábor további könyvei
az Open Books gondozásában:

A sóvárgás démona

A test lázadása

Normális vagy

Szétszórt elmék

A gyermekeinknek ajánljuk ezt a könyvet, továbbá
a gyermekeink jelenlegi és jövőbeni gyermekeinek

Ők azok, akik ezeket a gondolatokat ihlették,
és ők adtak jó okot arra, hogy elmondjuk őket.

Tamara, Natasha, Bria, Shay és Bradení
és
Daniel, Aaron és Hannah
és
Kiara, Julian és Sinead

A cselekvésnek kizárólag kapcsolatban van értelme, és a kapcsolat megértése nélkül a cselekvés bármely szinten csak konfliktust idéz elő. A kapcsolat megértése sokkalta fontosabb, mint bármely cselekvési tervnek a keresése.

J. Krishnamurti

Tartalom

Megjegyzés az Olvasónak

I. A KORTÁRS-ORIENTÁCIÓ FOGALMA

1. Miért fontosabb napjainkban a szülői gondoskodás, mint valaha?

2. Torz kötődések, romboló ösztönök

3. Miért váltja le a gyerek a szülőt?

II. SZABOTÁZS: HOGYAN ÁSSA ALÁ A KORTÁRS-ORIENTÁCIÓ A SZÜLŐI NEVELÉST

4. Amikor a nevelés hatalma kicsúszik a kezünkből

5. A segítéstől az akadályozásig: amikor a kötődés ellenünk dolgozik

6. Ellenakarat: miért válnak engedetlenné a gyermekek?

7. A kultúra ellaposodása

III. MEGREKEDVE AZ ÉRETLENSÉGBEN: HOGYAN AKADÁLYOZZA A KORTÁRSKÖTŐDÉS AZ EGÉSZSÉGES FEJLŐDÉST

8. Veszélyes menekülés az érzelmek elől

9. Megrekedve az éretlenségben

10. Az agresszió

11. Hogyan születnek az erőszakoskodók és az áldozatok?

12. A szexuális fordulat

13. Taníthatatlan diákok

IV. HOGYAN TARTSUK MAGUNK MELLETT A GYERMEKEINKET (illetve hogyan hódítsuk őket vissza)?

14. Legyünk együtt a gyermekeinkkel

15. Őrizzük meg a köteléket, amely felhatalmaz minket a szülői szerepre

16. A fegyelmezés, amely nem választ el

V. A KORTÁRS-ORIENTÁCIÓ MEGAKADÁLYOZÁSA

17. Ne udvaroljunk a vetélytársaknak!

18. Alkossuk meg újra a kötődő falut!

VI. UTÓIRAT A DIGITÁLIS KORSZAKHOZ: hogyan ragaszkodjunk a gyermekeinkhez az internet, a mobiltelefonok és a videójátékok korában?

19. A digitális forradalom másként alakult, mint vártuk

20. Az időzítés kérdése

21. A pandémia következményei – kortárs-orientáció és a fiatalok mentális egészségének válsága

Kislexikon

Jegyzetek

Megjegyzés az Olvasónak

Gordon Neufelddel sok éve ismerjük egymást; akkor találkoztunk először, amikor a felségemmel, Raevel tanácsért fordultunk hozzá a legidősebb gyermekünkkel kapcsolatban. A fiunk akkor nyolcéves volt. Azt gondoltuk, hogy problémás gyermekkel van dolgunk. Gordon azonban csaknem nyomban rámutatott, hogy sem a gyermekünkkel, sem velünk nincs semmi probléma, csak nem jól közelítjük meg a fiunkkal való kapcsolatunkat. Néhány évvel később aggódni kezdtünk, amikor kiskamasz második fiunk kezdte megkérdőjelezni a szülői tekintélyünket, sőt nemkívánatosnak tartotta a társaságunkat. Ismét Gordonhoz fordultunk, aki azt javasolta, hogy hódítsuk vissza a kortársaitól. Ekkor hallottam először dr. Neufeld kortárs-orientációval kapcsolatos elméletéről, miszerint ma már nem a szülők, hanem a kortársak vannak elsődleges hatással a gyermekekre, mint ahogyan szintén ekkor szembesültem először a járványszerűen terjedő váltás nyomában járó rengeteg negatív következménnyel is. Azóta is hálás vagyok, több okból kifolyólag is, azokért az éleslátó gondolatokért, amelyeket akkor osztott meg velem és a feleségemmel.

Gordon és én azzal a feltett szándékkal írtuk meg A család ereje című könyvet, hogy felébresszük az emberekben szunnyadó természetes szülői ösztönöket. Amennyiben sikerül elérnünk a célunkat, a gyerekneveléssel és az oktatással kapcsolatos közkeletű „bölcsességek” nagy része egészen más megvilágításba kerül. Nem arra összpontosítottunk, hogy a szülőknek mit kellene tenniük, hanem hogy kinek kell lenniük a gyermekeik számára. Könyvünk hozzá kívánja segíteni az olvasót a gyermek és a gyermeki fejlődés megértéséhez, továbbá bemutatja azokat az akadályokat, amelyek manapság gyermekeink egészséges fejlődésének az útjában állnak. Mindezek megértése és a szülők szívből jövő elkötelezettsége a gyermeknevelés feladatával kapcsolatban olyan spontán és együttérző bölcsesség kialakulását eredményezi, amely a sikeres nevelés forrása.

Az a modern keletű rögeszme, miszerint a szülői nevelés olyan készségek együttese, amelyekre akkor tehetünk szert, ha a szakértők tanácsait követjük, valójában az intuícióink és a gyermekkel való kapcsolatunk elvesztéséből fakad, amelyek megléte az előző nemzedékek számára még természetes volt. A szülőség ugyanis nem más, mint kapcsolat. A biológia vagy a házasság, vagy az örökbefogadás kijelölhet minket a szülő szerepére, de csak a gyermekeinkkel kialakított kétoldalú kapcsolat teheti szilárddá és biztossá ezt a pozíciónkat. Amikor a szülői szerepünk biztos lábakon áll, a természetes ösztöneink aktiválódnak, és ezek a szakértőknél sokkal okosabban diktálnak nekünk azzal kapcsolatban, hogy hogyan neveljük és oktassuk a gondoskodásunkra bízott gyermekeket. A titok nyitja, hogy tiszteletben kell tartanunk a gyermekeinkkel való kapcsolatot minden velük való érintkezésünkben.

A mai világban – olyan okoknál fogva, amelyeket a későbbiekben kifejtünk – a szülői szerep meggyengült. Sok alattomos versenytárssal kell megküzdenünk, akik és amik elcsábítják tőlünk a gyermekeinket, és ezzel egyidejűleg minket is eltérítenek a szülői szerep betöltésétől. Napjaink kultúrája már nem rendelkezik azzal a gazdasági és társadalmi alappal, amely támogatná a szülőséget, és azt szent küldetésnek tartaná. Míg a korábbi kultúrákban feltételezhették, hogy a gyermekek szüleikhez való kötődése szilárd és tartós, nekünk nem adatik meg ez a luxus. Modern szülőkként tudatosítani kell magunkban, hogy mi az, ami hiányzik, miért és hogyan nem működnek a dolgok a kis- és kamasz gyermekeink nevelésében és oktatásában. Ez a tudatosság felkészít minket arra a kihívásra, amelyet a gyermekeinkkel való olyan kapcsolat kialakítása jelent, amelyben mi, gondoskodó felnőttek visszaszerezhetjük az irányítást anélkül, hogy erőszakhoz és a mesterségesen kiagyalt következmények eszközéhez folyamodnánk annak érdekében, hogy a gyermekeink együttműködjenek velünk, engedelmeskedjenek nekünk és tiszteljenek bennünket. A velünk való kapcsolat az a közeg, amelyben a gyermekeinek eljuthatnak a fejlődésnek arra a szintjére, hogy független, önmotivált és érett emberi lények lehessenek, akik értékelik saját magukat, és tiszteletben tartják mások érzéseit, jogait és emberi méltóságát.

Könyvünk, A család ereje hat részből áll. Az első megmagyarázza, mi az a kortárs-orientáció, és hogyan vált ilyen, mindent átható dinamikává a kultúránkban. A második és a harmadik rész a kortárs-orientáció számos negatív hatását tárgyalja, különös tekintettel azokra, amelyek befolyással vannak a szülői képességeinkre és a gyermekeink fejlődésére. Ugyancsak ebben az első három részben rajzoljuk meg az egészséges gyermeki fejlődés útját, szembesítve azzal a természetellenes fejlődéssel, amelyet a kortárskultúra vált ki és táplál. A negyedik rész egy programot ajánl, amelynek segítségével tartós kapcsolatot alakíthatunk ki a gyermekeinkkel, amely kapcsolat biztonságot és védelmet nyújt számukra az érettség eléréséhez. Az ötödik és hatodik rész elmagyarázza, hogyan előzhetjük meg, hogy a kortársaik világa elcsábítsa tőlünk a gyermekeinket.

Dr. Neufeld háttere és pszichológusi tapasztalata, továbbá kivételesen eredeti munkája a forrása központi témánknak és a tanácsoknak, amelyeket e probléma megoldásaként adunk. Ebben az értelemben ő az egyedüli szerzője ennek a kötetnek. Évtizedek óta szülők és nevelők ezrei látogatják Gordon szemináriumait, és türelmetlenül teszik fel neki a kérdést: „Mikor jelenik meg végre a könyve?” Az, hogy A család ereje előkészületei és megjelenése nem késett tovább, az én hozzájárulásom ehhez a vállalkozáshoz. A könyv megtervezése és megírása közös munka eredménye.

Büszke vagyok arra, hogy segíthettem, hogy Gordon Neufeld változást előidéző gondolatait a sokkal szélesebb nyilvánosság is megismerhesse. Már régóta esedékes volt, és mindketten hálásak vagyunk azért, hogy barátság és munkakapcsolat alakult ki közöttünk, ami lehetővé tette ennek a könyvnek a megalkotását. Reméljük – és megvan bennünk az önbizalom, hogy higgyük is –, az olvasó gyümölcsözőnek fogja tartani szerencsés együttműködésünket.

Szeretnénk köszönetet mondani két szerkesztőnknek: Diane Martinnak Torontóban és Susanna Porternek New Yorkban. Diane már a kezdetekkor meglátta a munkánkban rejlő lehetőségeket, és mindvégig szívből jövően támogatta. Susanna türelmesen és szakértelemmel rágta végig magát a dagályos és vontatott stílusú kéziraton, és okos javaslataival sokat segített nekünk egy könnyebb és jobban felépített változat elkészítésében, amelyben az üzenetünk még érthetőbbé és világosabbá vált. Ennek a munkának az eredménye ez a könyv, amelyet az olvasók sokkal rokonszenvesebbnek és szerethetőbbnek tartanak majd, és amellyel természetesen a szerzők is sokkal boldogabbak.

Dr. Máté Gábor

ELSŐ RÉSZ

A KORTÁRS-ORIENTÁCIÓ FOGALMA

Első fejezet

Miért fontosabb napjainkban a szülői gondoskodás, mint valaha?

A tizenkét éves Jeremy a számítógép billentyűzete fölé görnyed, a szeme a monitorra szegeződik. Este nyolc óra van, és a kiskamasz házi feladata még messze nincs készen, de az édesapja ismételt figyelmeztetése, hogy „fejezd be végre!”, süket fülekre talál. Jeremy az MSN Messengeren „lóg”, vagyis az egyik internetes közösségi portálon, és üzeneteket vált a barátaival: arról pletykálnak, hogy ki kivel van, ki számít „havernak” és ki ellenségnek, megdumálják, ki mit mondott kinek aznap az iskolában, ki számít menőnek és ki nem. „Ne szekálj már!”, kiált oda az apjának Jeremy, amikor az megint a házi feladattal kapcsolatos teendőkre emlékezteti. „Ha azt csinálnád, amit kellene – vág vissza neki az apja immár idegességtől remegő hangon –, akkor nem zaklatnálak!” A szócsata egyre hevesebb és fülsiketítőbb lesz, és pár pillanattal később Jeremy azt kiabálja, hogy „Te nem értesz semmit!”, majd bevágja az ajtót.

Az apa ideges, és dühös Jeremyre, de még inkább saját magára. „Már megint elszúrtam! – gondolja magában. – Nem tudok szót érteni a fiammal!” A feleségével aggódnak Jeremy miatt: a korábban teljesen együttműködő és barátságos gyereket manapság lehetetlen irányítani, de még tanácsot sem fogad el. Úgy tűnik, a fiú kizárólag arra összpontosít, hogy együtt lehessen a barátaival. A fent vázolt jelenet, vagyis inkább összetűzés, hetente többször is megismétlődik, de sem a gyermek, sem pedig a szülők nem képesek változtatni a hozzáállásukon vagy újfajta gondolatokkal előállni és elmozdulni a holtpontról. A szülők tehetetlennek és erőtlennek érzik magukat. Eddig nemigen alkalmaztak büntetést, de újabban egyre inkább hajlanak arra, hogy keményebben fogják a gyeplőt. És amikor így tesznek, akkor a fiuk egyre elkeseredettebb, ellenszegülőbb és dacosabb lesz.

Valóban ennyire nehéz és problémás lenne a gyermeknevelés? Mindig is ilyen volt? Az idősebb generációk is gyakran panaszkodtak arra, hogy a fiatalok tiszteletlenebbek és fegyelmezetlenebbek lettek, mint az ő idejükben, ám manapság a szülők ösztönösen érzik, hogy valami félresiklott. A mai gyerekek nem olyanok, mint mi voltunk – legalábbis így él az emlékezetünkben. Egyre kevésbé igazodnak a szüleikhez és követik a példájukat, és egyre kevésbé félnek attól, hogy bajba kerülhetnek. Kevésbé tűnnek ártatlannak és naivnak – mintha hiányozna belőlük a tágra nyílt szemű csodálkozás, nem hozza őket lázba a világ, és nem akarják felfedezni a természet és az emberi alkotóerő csodáit. Sok gyermek túlságosan tapasztaltnak, sőt megcsömörlöttnek, fásultnak és a korához képest túlságosan érettnek tűnik. Ha nincsenek egymás társaságában, és ha éppen nem köti le a figyelmüket a technika legújabb vívmánya vagy egy új számítógépes, interaktív játék, akkor könnyen elunják magukat – szinte elképzelhetetlen, hogy egymagukban játsszanak, mintha a magányos játék már csak a múlt csökevénye lenne. „Gyermekként elbűvölt az agyag, amelyet a házunkhoz közeli vizesárokból ástam ki – emlékszik vissza egy negyvennégy éves anya. – Szerettem érezni az ujjaim között, szerettem mindenféle alakot formálni belőle vagy csak úgy gyúrogatni. Ennek ellenére képtelen vagyok rávenni a fiamat, hogy egymagában játsszon, hacsak nem a számítógépről vagy a Nintendóról, vagy videójátékokról van szó.”

És, úgy tűnik, a gyermeknevelés is megváltozott. A szüleink sokkal jobban bíztak magukban, és sokkal nagyobb hatással voltak ránk, akár jó, akár rossz értelemben. Manapság azonban sok szülő számára nem magától értetődő a gyermeknevelés.

A mai szülők éppúgy szeretik a gyermekeiket, mint a korábbi generációkhoz tartozó apák és anyák, mégsem tudják mindig éreztetni a szeretetüket. Mi is éppoly sok mindenre megtaníthatnánk a gyerekeinket, mint az elődeink, de mintha megfogyatkozott volna bennünk a tudás átadásának a képessége. Nem érzünk elég erőt magunkban ahhoz, hogy rávezessük a gyermekünket, hogyan tudja kibontakoztatni a képességeit. A mai gyerekek néha úgy élnek és cselekszenek, mintha elcsábította volna őket tőlünk egy szirén éneke, amelyet mi nem is hallunk. Attól félünk, hogy a világ már kevésbé biztonságos hely számukra, mi pedig képtelenek vagyunk megvédeni őket. A gyerekek és a felnőttek között tátongó szakadék sokszor áthidalhatatlannak látszik.

Keményen küzdünk azért, hogy megfeleljünk a saját, neveléssel és szülői gondoskodással kapcsolatos elvárásainknak. És amikor nem érjük el a kívánt eredményt, akkor esedezünk a gyermekeinknek, megpróbáljuk őket ígéretekkel levenni a lábukról, megvesztegetjük és megjutalmazzuk, vagy pedig megbüntetjük őket. Előfordul, hogy olyan hangot engedünk meg magunknak velük szemben, amely még nekünk is nyersnek és bántónak tűnik, és idegen a természetünktől. Azt tapasztaljuk, hogy a válságos helyzetekben rideggé és részvétlenné válunk, épp akkor, amikor a leginkább szeretnénk tanúságot tenni feltétel nélküli szeretetünkről. Szülőként sértve érezzük magunkat, sőt visszautasítva. Magunkat hibáztatjuk, amiért nem tudjuk beteljesíteni a szülői feladatainkat és céljainkat, vagy pedig túl nyakasnak, önfejűnek tartjuk a gyermekeinket, illetve a tévét okoljuk, amiért elvonja a figyelmüket, vagy az iskolarendszert, mert nem elég szigorú. És amikor a tehetetlenségünket már elviselhetetlennek érezzük, akkor túlzottan leegyszerűsített, tekintélyelvű megoldásokhoz folyamodunk, amelyek összhangban állnak korunk „csináld magad – javítsd meg gyorsan” szemléletével.

Ma már ott tartunk, hogy megkérdőjeleződött a szülői nevelés jelentősége a fiatalok fejlődése és érett felnőtté válása szempontjából. 1998-ban a Newsweek magazin egyik számának címlapsztorija a következő kérdést vette górcső alá: „Vajon számít egyáltalán a szülői nevelés?” „A szülői nevelést túlértékeljük”, érvelt egy könyv, amely ugyanebben az évben a nemzetközi figyelem középpontjába került. „Elhitették veled, hogy nagyobb hatással vagy a gyermeked személyiségnek alakulására, mint valójában.”[1]

A szülői befolyás talán nem lenne olyan döntő jelentőségű, ha a gyermekeink jól boldogulnának az életben. Talán elfogadhatóbb lenne, hogy a gyermekeink nem hallgatnak ránk és nem fogadják el a mi értékeinket, ha valóban önállók, függetlenek és magabiztosak lennének, ha pozitív énképpel rendelkeznének, és tisztában lennének azzal, hogy merre tartanak az életben és mik a céljaik. Csakhogy azt látjuk, hogy sok gyermekre és fiatalra épp ezeknek az ellenkezője igaz. A fiatalok elveszítették a talajt a lábuk alól, és nemcsak otthon, de az iskolában és a különféle közösségekben is. Sokukból hiányzik az önfegyelem, és egyre nagyobb mértéket ölt körükben az elidegenedés, a droghasználat, az erőszak vagy épp csak az általános céltalanság érzése. Egyre kevésbé taníthatók, és nehezebben kezelhetők, mint hasonló korú társaik még akár pár évtizeddel ezelőtt is. Sokan képtelenek alkalmazkodni, tanulni a negatív tapasztalatokból és érett felnőtté válni. Gyermekek és kamaszok példátlanul nagy számban szednek gyógyszereket depresszióra, szorongásra vagy egy sor más betegségre. A fiatalok körében tapasztalható válsághelyzet mindennél világosabban nyilvánul meg az iskolákban egyre nagyobb méreteket öltő erőszakos cselekményekben, amelyek – szélsőséges esetben – oda vezetnek, hogy gyermekek oltják ki egymás életét. Bár ilyen tragédiák ritkán fordulnak elő, mégis ezek a legszembeszökőbb jelei a széles körben tapasztalható rossz közérzetnek, nyugtalanságnak, agresszív viselkedésnek, ami igen gyakori jelenség a mai fiatalok között.

Az odaadó, elkötelezett és felelős szülők csalódottak, és állandó kudarcérzéssel küszködnek. A szerető gondoskodás ellenére a gyermekeik rendkívül stresszesek. Úgy tűnik, mintha az emberek esetében többé nem az lenne a magától értetődő, hogy a szülők, illetve a felnőttek a fiatalok mentorai, vagyis tanítói és tanácsadói, mint ahogyan a természetes élőhelyükön élő állatoknál mind a mai napig megfigyelhető. Ránk, a demográfiai hullám idején született gyermekek szüleire értetlenül tekintenek az idősebb generációk, a szülők és a nagyszülők. „Nekünk nem volt szükségünk nevelési tanácsadó könyvekre annak idején, mi egyszerűen csak tettük a dolgunkat”, hüledeznek, és igazuk van.

A sors fintora, ha az ember belegondol, hiszen ma sokkal többet tudunk a gyermeki fejlődésről, mint valaha, és lényegesen több nevelési tanfolyam és szakkönyv áll a szülők rendelkezésére, mint bármelyik korábbi generációnak.

Akkor mi változott? A problémát, egy szóban összefoglalva: a kontextus. Nem számít, hogy milyen jó szándékúak, felkészültek, gyakorlottak vagy mennyire együttérzők vagyunk, a szülői nevelés nem olyasmi, amibe minden gyermeket bevonhatunk. Ahhoz ugyanis, hogy a nevelés hatékony legyen, kontextusra van szükség. Ha a gyermek nem fogékony, nem érhetünk el sikereket a nevelésében, nem tudunk vigaszt nyújtani neki, nem tudjuk a jó irányba terelni, és utat sem mutathatunk neki. A gyermekek nem hatalmaznak fel bennünket automatikusan arra, hogy nevelhessük őket csupán azért, mert felnőttek vagyunk, vagy mert szeretjük őket, vagy mert a zsigereinkben érezzük, illetve tudjuk, hogy mi a jó nekik és mi szolgálja az érdekeiket. A mostohaszülők gyakran szembesülnek ezzel a ténnyel, és azok is, akik mások gyermekeiről gondoskodnak, legyenek bár nevelőszülők, bébiszitterek, dadák, a gyermekekre napközben – bölcsődében, óvodában vagy iskolában – felügyelő szakemberek, pedagógusok. De még a vér szerinti gyermekek esetében is elveszíthetjük természetes szülői tekintélyünket, ha a megfelelő kontextus, vagyis közeg hiányzik.

Ha a szülői készségek, sőt a gyermek iránt érzett szeretet sem elegendő, akkor mire van szükség? Ami nélkülözhetetlen, az a szülő és a gyermek sajátos kapcsolata – ha ez nem alakul ki, akkor hiányzik a szülői nevelés biztos alapja. A pszichológusok és fejlődéskutatók ezt hívják kötődő kapcsolatnak. Ahhoz, hogy egy gyermek nyitott legyen arra, hogy egy felnőtt nevelje, aktívan kötődnie kell hozzá, akarnia kell a vele való kapcsolatot, és igényelnie kell a közelségét. Az élet kezdetén ez a kötődés fizikai természetű – a csecsemő szó szerint belekapaszkodik a szüleibe, akiknek viszont muszáj megtartaniuk őt. Ha a későbbiekben minden jól alakul, akkor a fizikai kötődés idővel érzelmi kötelékké, majd végül lelki kapcsolattá alakul át. Azokat a gyermekeket, akik híján vannak ennek a kapcsolatnak, nagyon nehéz nevelni, sőt gyakran még tanítani is. A gyermekneveléshez kizárólag a kötődő kapcsolat biztosít megfelelő kontextust.

A szülői nevelés titka nem az, hogy mit csinál a szülő, hanem az, hogy mit jelent a gyermek számára. Ha a gyermek kapcsolatot keres velünk, és vágyik a közelségünkre, akkor felhatalmaz minket arra, hogy gondoskodjunk róla, vigaszt nyújtsunk és utat mutassunk neki, vagyis a példaképei, a tanárai és a tanácsadói legyünk. Amennyiben egy gyermek megfelelőképpen kötődik hozzánk, akkor mi jelentjük számára azt a biztos pontot, ahonnan elindulhat, hogy felfedezze a világot, és ahova visszatérhet, és mi vagyunk számára az inspiráció forrásai. A világ összes szülői készsége sem helyettesítheti a kötődő kapcsolatot, illetve ellensúlyozhatja annak hiányát. És hiába van tele a szívünk csordultig szeretettel, ha nincs köztünk kötődő kapcsolat, vagyis nincs meg az a lelki köldökzsinór, amelyen át ezt kifejezésre juttathatjuk.

A gyermek és a szülő között legalább addig kell fennállnia ennek a kötődő kapcsolatnak, amíg a gyermeknek szüksége van a szülői gondoskodásra. És pontosan ezt a kapcsolatot egyre nehezebb fenntartani a mai világban. A szülők nem változtak – épp olyan kompetensek és elkötelezettek, mint régen. A gyermekek alapvető természete sem változott meg – továbbra is ugyanúgy függnek a szüleiktől, és semmivel sem elutasítóbbak, mint korábban. A kultúra változott meg, amelyben a gyermekeinket neveljük. Ugyanis a gyermeki kötődést a szülőhöz már sem a kultúra, sem a társadalom nem támogatja úgy, ahogyan kellene. Még a kezdetben erős szülő-gyermek kapcsolatokat is alááshatja a környezet, amikor a gyermekeink kilépnek a világba, amely többé nem értékeli és nem erősíti meg a kötődő kapcsolatot. A gyermekek egyre több olyan kötődő kapcsolatot alakítanak ki, amelyek rivalizálnak a szüleikhez fűződő kapcsolatukkal, aminek eredményeképpen a szülői neveléshez szükséges kontextus egyre kevésbé fenntartható számunkra. Nem a szeretet hiányáról vagy a szülői hozzá nem értésről van szó, hanem a kötődő kontextus erodálódásáról, pusztulásáról – ez az oka annak, hogy napjainkban a nevelés hatástalan.

A gyermekek kortárskultúrájának a hatása

A szülői tekintélyt és szeretetet aláásó rivális kötődések közül a legjelentősebb és egyben legkárosabb az a kapcsolat, amely gyermekeinket egyre szorosabban összefűzi velük egykorú társaikkal. Könyvünkben arra kívánunk rámutatni, hogy a felnőtté válás útján járó gyermekek és serdülők mai generációira jellemző rendellenesség abban gyökeredzik, hogy a gyermekek elvesztették a róluk gondoskodó felnőttekre irányuló orientációjukat. Mivel távol áll tőlünk, hogy föltaláljunk egy újabb pszichológiai-orvosi rendellenességet – ez az, ami végképp nem hiányzik a napjainkra teljesen összezavarodott szülőknek –, a rendellenesség szót a legalapvetőbb értelmében használjuk, ami nem más, mint a dolgok természetes rendjének a szétzilálódása. A történelem során most először a fiatalok nem az anyjukhoz, az apjukhoz, a tanáraikhoz vagy más, felelősségteljes felnőttekhez fordulnak, ha példaképre, tanácsra és útmutatásra szorulnak, hanem olyan személyekhez, akik a természetüknél fogva sosem rendeltettek arra, hogy szülői szerepet töltsenek be – vagyis a kortársaikhoz. Ezek a fiatalok nem irányíthatók, taníthatók, formálhatók, mert már nem követik a felnőttek útmutatásait és példáját. Ehelyett éretlen személyek nevelik őket, akik nyilvánvalóan nem képesek arra, hogy egyengessék útjukat a felnőtté válás során. A gyerekek lényegében egymást nevelik.

Erre a jelenségre a kortárs-orientáció kifejezés illik a leginkább. A kortárs-orientáció az, ami elnémította a szülői ösztöneinket, kikezdte természetes tekintélyünket, és arra kényszerített minket, hogy ne a szívünkkel, hanem az eszünkkel neveljünk – vagyis kézikönyvekből, a „szakértők” tanácsait követve és a társadalom meglehetősen zavaros és ellentmondó elvárásaihoz igazodva.

Mi is valójában a kortárs-orientáció? Az orientáció, vagyis a késztetés, hogy tájékozódjunk és megismerjük a környezetünket, alapvető emberi ösztön és szükséglet. A tájékozódási zavar egyike a legnehezebben elviselhető mentális élményeknek. A kötődés és az orientáció elválaszthatatlanul összefonódik. Az emberek és az állatok ösztönösen úgy orientálódnak, hogy azok példáját követik, akikhez kötődnek.

A gyermekek – a meleg vérű fajok utódaihoz hasonlóan – tájékozódási ösztönnel születnek: szükségük van valakire ahhoz, hogy irányérzékre tegyenek szert. Ahogyan a mágnes automatikusan az Északi mágneses sark felé fordul, ugyanúgy a gyermeknek a születésétől kezdve szüksége van arra, hogy tájékozódjon, méghozzá azáltal, hogy odafordul a tekintély, a kapcsolat és a melegség forrásához. A gyermek képtelen elviselni, ha az életében nincs ilyen személy: nélküle teljesen összezavarodik, és elveszíti a tájékozódóképességét. Vagyis képtelen elviselni azt, amit én csak tájékozódási űrnek nevezek.{1} A gyermek számára a szülők, illetve a szülőt helyettesítő felnőttek jelentik a természet adta tájékozódási pontot, csakúgy, mint az állatok esetében a fiatal utódaikat nevelő felnőtt egyedek.

Az ember tájékozódási ösztöne nagyon hasonlít a kiskacsa bevésődési ösztönéhez. Amint kikel a tojásból, a kiskacsa azonnal bevési az anyját az emlékezetébe: mindenhová követi, utánozza őt, és azt teszi, amire az utasítja, amíg csak fel nem nő, és független, érett, felnőtt állat nem válik belőle. Legalábbis ez a természet rendje. Kacsamama hiányában azonban a kiskacsa a legközelebbi mozgó dolgot kezdi követni – egy emberi lényt, egy kutyát vagy akár egy mechanikus játékot. Mondanunk sem kell, hogy sem az ember, sem a kutya, sem pedig a játék nem töltheti be tökéletesen a kacsamama szerepét, hogy a kiskacsából „sikeres” felnőtt állatot neveljen. De ugyanez igaz a gyermekre is: ha hiányzik az életéből a szülői feladatokat ellátó felnőtt, akkor a gyermek ahhoz a személyhez igazodik, akit a közelében talál. Az elmúlt öt vagy hat évtizedben a társadalmi, gazdasági és kulturális trendek elmozdították a szülőt a neki szánt pozícióból – többé nem ő jelenti a tájékozódási pontot a gyermek életében. Ebbe az orientációs űrbe léptek be a kortársak, ami siralmas, sőt nemegyszer szörnyű következményekkel jár.

Amint azt a későbbiekben látni fogjuk, a gyermekek nem igazodhatnak egyidejűleg a felnőttekhez és a többi gyerekhez. Az ember ugyanis nem követhet két, egymással ellentétes utasítást ugyanabban az időben. A gyermek agyának ösztönösen választania kell a szülők értékrendje és a kortársak értékrendje, a szülők útmutatása és a kortársak útmutatása, a szülők kultúrája és a kortársak kultúrája között, amikor a kettő összeütközésbe kerül.

Csak nem azt akarjuk mondani ezzel, hogy a gyermek ne barátkozzon a kortársaival, és ne lépjen kapcsolatba más gyerekekkel? Pont ellenkezőleg, az ilyen kötődések természetesek, és egészséges célokat szolgálnak. A felnőttorientációjú kultúrákban, ahol a vezető elvek és értékek valójában az érettebb nemzedékek elvei és értékei, a gyermekek között úgy alakulnak ki kötődések, hogy közben nem veszítik el a tájékozódási képességüket, és nem utasítják el a szülői útmutatást. Csakhogy a mi társadalmunkban többé nem ez a helyzet. Az orientáció elsődleges forrását többé nem a felnőttekkel, hanem a kortársakkal kialakított kapcsolat jelenti. Nem az a természetellenes, hogy a gyermekeknek kortárskapcsolataik vannak, hanem az, hogy a gyermekek lettek azok, akik döntő befolyással bírnak egymás fejlődésére.

Normális, de nem természetes, és nem egészséges

A kortárs-orientáció annyira elterjedt, hogy mára ez számít a normának. Sok pszichológus, pedagógus és a laikusok többsége is ezt tartja természetesnek – vagy, ami még gyakoribb, fel sem ismerik mint sajátos jelenséget, amire érdemes odafigyelni. Egyszerűen adottnak veszik, hogy a dolgok így alakultak. De ami „normális” abban az értelemben, hogy megfelel egy normának, még nem jelenti szükségképpen azt, hogy ugyanaz a dolog „természetes” vagy „egészséges” is. Semmi egészséges vagy természetes nincs a kortárs-orientációban. Ez az „ellenforradalom”, amely felforgatta a dolgok természetes rendjét, csak nemrégiben győzedelmeskedett az iparilag legfejlettebb országokban, mégpedig olyan okoknál fogva, amelyeket a harmadik fejezetben ismertetünk. A kortárs-orientáció a mai napig ismeretlen jelenség a szegény országokban, sőt még a nyugati világ sok olyan pontján is, amely kívül esik a „globalizált” városi központokon. Az emberi fejlődés során egészen a második világháborúig a felnőttorientáció számított a normának. Mi, felnőttek, akiknek be kellene töltenünk a vezető szerepet – vagyis a szülők és a pedagógusok –, csak nemrégiben veszítettük el a befolyásunkat, ráadásul anélkül, hogy ennek a tudatában lennék.

A gyermekek kortárs-orientációja azért tűnhet természetesnek és maradhat észrevétlen, mert eltávolodtunk az ösztöneinktől, és mert akaratlanul mi magunk is kortársorientáltakká váltunk. Nem ismerjük fel, mennyire komoly problémával állunk szemben, mert minket, a háború utáni nemzedék tagjait – akik Angliában, Észak-Amerikában vagy az iparosodott világ más részein születtünk –, ugyanannyira lekötnek a saját kortársaink.

A kultúrát – egészen a legutóbbi időkig – mindig vertikálisan adták át, nemzedékről nemzedékre. Évezredeken át – írja Joseph Campbell – „a fiatalok nevelése és az idősebbek bölcsebbé válása” a hagyományos kulturális formák megtanulása, megélése és megértése révén valósult meg. A felnőttek jelentős szerepet játszottak a kultúra átadásában: magukévá tették, amit a szüleiktől kaptak, majd átadták a gyermekeiknek. Ugyanakkor az a kultúra, amellyel a mi gyermekeink megismerkednek, egyre inkább a kortársaik kultúrája, és nem a szüleiké. A gyermekek megteremtik a saját kultúrájukat, amely nagyon eltérő a szüleikétől, és sok tekintetben nagyon idegen is. Ahelyett, hogy a kultúrát továbbra is vertikálisan adnák át egymásnak az emberek, jelenleg horizontálisan, az ifjabb generáció tagjai között közvetítődik.

Minden kultúrának elengedhetetlen részét képezik az adott kultúrára jellemző szokások, zenék, viseletek, ünnepek és történetek. A zene, amelyet a mi gyermekeink hallgatnak, csak nagyon kevéssé hasonlít a nagyszüleik muzsikájára. A fiatalok megjelenését, öltözékét sokkal inkább az szabja meg, ahogyan a többi gyermek kinéz, és nem a szüleik kulturális öröksége. A születésnapi partijaik és az átmeneti rítusaik a körülöttük lévő gyerekek, és nem az előttük járó felnőttek szokásaihoz igazodnak. Amennyiben mindez normálisnak tűnik számunkra, az csakis a saját kortárs-orientációnknak köszönhető. A fiatalság felnőttekétől elkülönült és eltérő kultúrájának kialakulása mindössze nagyjából ötven évre tehető. Bár fél évszázad viszonylag rövid időnek számít az emberiség történetében, az egyén életében egy egész korszakot tesz ki. Ennek a könyvnek a legtöbb olvasója már olyan társadalomban nőtt fel, amelyben a kultúra átadása inkább horizontálisan, mint vertikálisan történik. A folyamat – amely potenciálisan gyengíti és rombolja a civilizált társadalmat – nemzedékről nemzedékre egyre gyorsabban és intenzívebben megy végbe. Számomra úgy tűnik, hogy a szülők már az alatt a huszonkét év alatt is tért vesztettek, amely az első és az ötödik gyermekem születése között telt el.

Egy átfogó – Sir Michael Rutter brit gyermekpszichiáter és David Smith kriminológus vezetésével elvégzett – nemzetközi felmérés szerint az első gyerekkultúra kialakulása a második világháború utánra tehető, és a folyamat egyike a 20. század legdrámaibb és legbaljósabb jelenségeinek.[2] A tizenhat ország vezető tudósainak bevonásával készült felmérés szerint összefüggés mutatható ki az antiszociális viselkedés elterjedése és a kultúra vertikális átadásának hanyatlása között. A kultúra fősodrától elkülönülő és attól eltérő gyerekkultúra fellendülésének kísérőjelenségeként megnövekedett a fiatalkori bűnözés, az erőszak és a bántalmazás.

De a széles körben megnyilvánuló kulturális trendekhez hasonló minták és folyamatok érhetők tetten a gyermekek egyéni fejlődésében is. Azt, hogy kik akarunk lenni és milyenek akarunk lenni, az orientációnk határozza meg, illetve az, hogy kit választunk a példaképünknek – ha arról van szó, hogyan éljünk és hogyan cselekedjünk –, vagyis, hogy kivel azonosulunk. Napjaink pszichológiai szakirodalma nagy hangsúlyt fektet a kortársak szerepére a gyermeki identitástudat kialakulásában.[3] Ha gyerekeket arra kérünk, hogy határozzák meg magukat, gyakran meg sem említik a szüleiket, hanem a többi gyermek értékrendjére és elvárásaira hivatkoznak, illetve a kortárscsoportokéra, amelyekhez tartoznak. Alapjában véve rendszerszerű változással állunk szemben. Túlságosan sok az olyan gyermek napjainkban, akinél a személyiség fő vonásait nem a szülők, hanem a kortársak formálják.

Néhány nemzedékkel korábban még minden jel arra mutatott, hogy a szülők a legfontosabbak. Carl Jung úgy vélekedett, hogy talán nem is az van a legnagyobb hatással a gyermekre, ami a szülő-gyermek kapcsolatban történik, hanem az hagyja a legmélyebb nyomot a gyermek személyiségén, ami ebből a kapcsolatból hiányzik. Vagy – D. W. Winnicott, a nagyszerű brit gyermekpszichiáter szavait idézve – az, ha „semmi nem történik, amikor pedig valami hasznos dolog történhetett volna”. Ijesztő gondolat. De még ennél is rémisztőbb belegondolni, mi történhet, ha a kortársak lépnek a felnőttek helyébe, és ők lesznek a gyerek számára a legfontosabbak, mert akkor az lesz a legnagyobb hatással rájuk, ami ezekből a kapcsolatokból hiányzik. Márpedig a gyerekkapcsolatokból teljes mértékben hiányzik a feltétel nélküli elfogadás és szeretet, a vágy a gyermekről való gondoskodásra, a képesség, hogy túllépjünk önmagunkon egy másik emberi lény miatt, továbbá az elszántság és az akarat, hogy feláldozzuk magunkat a gyermek növekedése és fejlődése érdekében. Ha összehasonlítjuk a gyerek-gyerek kapcsolatot a gyermek-szülő kapcsolattal abban a tekintetben, hogy mi hiányzik belőlük, akkor ebből az összevetésből a szülő szentként kerül ki. A következmények pedig sok gyermekre nézve tragikusak.

A kortárskapcsolatok terjedésével egy időben drámai módon megszaporodott a gyerekek körében elkövetett öngyilkosságok száma: Észak-Amerikában a 10–14 évesek körében négyszer annyian követtek el öngyilkosságot, mint ötven évvel korábban. Az arány az említett csoportnál növekszik a leggyorsabban: csupán 1980 és 1992 között 120 százalékos növekedést mutatott. A helyzet azonban a nagyvárosi szegénynegyedekben a legrosszabb, ahol a legnagyobb a valószínűsége annak, hogy a kortársak a szülők helyébe lépnek.[4] Ami pedig ezek mögött az öngyilkosságok mögött meghúzódik, az rendkívül árulkodó. Az emberi fejlődés kutatójaként, sok más társamhoz hasonlóan, én is mindig azt feltételeztem, hogy az öngyilkosságok esetében a legfőbb kiváltó tényező a szülői elutasítás. Csakhogy már nem ez a helyzet. Egy ideig fiatalkorú bűnözőkkel foglalkoztam, és a munkám részeként olyan gyerekek és kamaszok lelki dinamikáját vizsgáltam, akik öngyilkosságot követtek el, akár „sikerrel” jártak, akár nem. Legnagyobb döbbenetemre és meglepetésemre kiderült, hogy a nagy többség esetében nem a szülők, hanem a kortársak viselkedése volt a kiváltó ok. A tapasztalatom nem elszigetelt, egyre több olyan esetről számolnak be a szakemberek, ahol a gyerekkorban elkövetett öngyilkosságok hátterében a kortársak visszautasítása vagy erőszakos, bántalmazó magatartása áll. Minél nagyobb befolyásra tesznek szert a kortársak, annál több gyermek esik áldozatul érzéketlen viselkedésüknek; annak, hogy nem sikerül beilleszkedniük közéjük, illetve annak, hogy a társaik elutasítják vagy kiközösítik őket.

Nincs olyan társadalom és kultúra, amely védett lenne ezzel a jelenséggel szemben. A kultúra vertikális átadása például Japánban is áldozatul esett a nyugatosodásnak és az ifjúsági kultúra szárba szökkenésének. Ebben az országban korábban nem létezett fiatalkorú bűnözés, és a legutóbbi időkig az iskolai problémákat sem ismerték, napjainkra azonban a kortárs-orientáció legrosszabb hatásaival néznek szembe: bűnözés, gyerekkori öngyilkosságok, illetve az iskolából kimaradók számának növekedése. A Harper’s magazin nemrégiben közzétett egy válogatást azokból a búcsúüzenetekből, amelyeket öngyilkosságot elkövető japán gyermekek hagytak hátra: a legtöbben azért döntöttek úgy, hogy eldobják maguktól az életet, mert a társaik elviselhetetlenül bántalmazták őket.[5]

A kortárs-orientáció hatása a tizenévesek körében a legnyilvánvalóbb, de korai jelei már az általános iskola második-harmadik osztályában megmutatkoznak. A probléma eredete visszanyúlik még az óvodáskor előtti időszakra, és a jelenséget meg kell érteniük a szülőknek, különösen azoknak, akiknek kisgyermekeik vannak, és el akarják kerülni ezt a problémát, vagy pedig abban a pillanatban vissza akarják fordítani a folyamatot, amint elkezdődik.

Az első figyelmeztetés

Az első figyelmeztetés mintegy négy évtizeddel ezelőtt érkezett. A fejlődéslélektannal, illetve szülő-gyermek kapcsolatokkal foglalkozó kurzusaimon használt tankönyvek többször is hivatkoztak egy amerikai kutatóra, aki már az 1960-as évek elején felhívta a figyelmet arra a veszélyre, hogy a kortársak egyre inkább átveszik a szülők szerepét, és egyre gyakoribb jelenség, hogy a gyerekek – magatartás és értékrend tekintetében is – elsősorban őket tartják követendő példának. Egy hétezer fiatalra kiterjedő felmérés során dr. James Coleman arra a következtetésre jutott, hogy a gyermekek körében már nem a szülőkkel, hanem a kortársakkal kialakított kapcsolatok állnak az első helyen. Aggodalmát fejezte ki, és azt állította, hogy az amerikai társadalomban alapvető változás ment végbe.[6] A tudósok azonban kétkedésüknek adtak hangot, és rámutattak, hogy a jelenség Chicagóban ütötte fel a fejét, és nem a fősodort meghatározó Észak-Amerikában. Optimistán álltak a dologhoz, és úgy vélekedtek, hogy a jelenség oka valószínűleg az, hogy a második világháborút követően felbomlott a társadalmi rend, de amint a dolgok helyreállnak, minden visszatér a normális kerékvágásba. Bírálói azzal támadták Colemant, hogy a következtetését, miszerint egyre inkább a kortársak gyakorolnak döntő befolyást a gyerekekre, a társadalmi periférián tapasztalható, nem tipikus esetekből vonta le. James Coleman rémeket lát, mondták, és félresöpörték az aggodalmait.

Jómagam is homokba dugtam a fejemet, amíg csak a saját gyerekeim hirtelen el nem oszlatták a kétségeimet. Addig soha nem gondoltam volna, hogy elveszíthetem a gyermekeimet csak azért, mert jobban vonzódnak a kortársaikhoz. Aggódni kezdtem, amikor rá kellett jönnöm, hogy két legidősebb, serdülőkorú lányom a barátok vonzáskörébe és irányítása alá került, utánozni kezdték a beszédüket, és magukévá tették az értékrendjüket. Egyre nehezebb és nehezebb volt a helyes irányba terelgetni őket. Bármi, amit annak érdekben tettem, hogy hangot adjak az akaratomnak, az óhajaimnak és az elvárásaimnak, csak még jobban elmérgesítette a helyzetet. Mintha csak hirtelen elpárolgott volna a szülői befolyás, amelyet a feleségem és én addig adottnak és természetesnek vettünk. Egy dolog, ha osztoznunk kell másokkal a gyermekeinken, és megint más, ha a helyünkre pályáznak és helyettesíteni akarnak minket. Korábban azt gondoltam, hogy az én gyermekeim védettek az ilyesmivel szemben: nem mutattak ugyanis érdeklődést a bandák és a bűnözés iránt, viszonylag stabil környezetben nevelkedtek, kiterjedt családi körben, ahol mindenki nagyon szerette őket, megbízható és támogató, családorientált közösségben, és az ő gyermekkorukat nem zavarta meg egy világháború. Úgy tűnt, hogy Coleman észrevételei nem vonatkoznak a mi családi életünkre. Ám amikor kezdtem összerakosgatni a részleteket, úgy találtam, hogy ami a gyermekeimmel történik, az sokkal inkább tipikus, mint kivételes.

„De hiszen nem kell elengednünk őket?”, kérdi sok szülő. „Nem az a dolgok rendje, hogy a gyermekeink függetlenné váljanak tőlünk?” De igen, a legteljesebb mértékben, de csak akkor, ha már elvégeztük a munkánkat, és csakis annak érdekében, hogy gyermekeink valóban önmaguk lehessenek! Ha ugyanis a gyermek a kortárscsoport éretlen elvárásaihoz igazodik, az egyáltalán nem oda vezet, hogy felnőttkorára a szó igaz értelmében független legyen és kialakuljon az önbecsülése. A kortárs-orientáció a kötődés természetes rendjének gyengítése révén valójában aláássa az egészséges fejlődést.

A gyermekek talán tudják, hogy mit akarnak, de veszélyes dolog azt feltételeznünk, hogy azt is tudják, mire van szükségük. A kortársaihoz fokozottan kötődő gyermek számára természetesnek tűnik, hogy előnyben részesítse a barátaival való kapcsolatot a szüleivel való kapcsolattal szemben, továbbá hogy olyan sokat legyen a barátaival, amennyit csak lehetséges, illetve a lehető leginkább hasonlóvá váljon hozzájuk. Egy gyermek azonban nem okosabb a felnőttnél, és nem tudja jobban a dolgokat. A nevelésnek az a módja, amikor a szülő a gyermek preferenciáihoz, igényeihez és óhajaihoz igazodik, még azelőtt nyugdíjba küldheti őt, mielőtt elvégezné a feladatát. Ahhoz, hogy megfelelőképpen neveljük a gyermekeinket, vissza kell követelnünk, vissza kell hódítanunk, és a gondjainkba kell vennünk őket, hogy kielégíthessük a kötődéssel kapcsolatos szükségleteiket.

A kortárs-orientáció végletes és szélsőséges megnyilvánulásai mindig felkeltik a média érdeklődését: így például a gyermekek közötti erőszakos cselekmények, a fiatalkorúak körében egymás ellen elkövetett gyilkosságok, illetve a gyermekkori öngyilkosságok. Bár valamennyiünket megráznak és megijesztenek ezek a szörnyű események, a legtöbben nem érezzük úgy, hogy minket is közvetlenül érintenének. És könyvünk sem ezeket az eseteket állítja a középpontba. Csakhogy az ilyen gyermekkori tragédiák a kortárs-orientáció legdrámaibb megnyilatkozásai, egy olyan jelenségé, amely többé nem korlátozódik a nagyvárosi központok, mint Chicago, New York, Toronto és Los Angeles betondzsungeleire és kulturális káoszára. A jelenség már a szomszédainknál is felütötte a fejét – a középosztálybeli családoknál és a jó iskolákban. Könyvünk nem azt állítja a középpontba, ami „odakinn”, tőlünk „egy lépésnyire” történik, hanem azt, ami a saját otthonunkban megy végbe.

Ami pedig minket, e kötet két szerzőjét illeti, a mi személyes figyelmeztető felhívásunk onnan eredeztethető, hogy a saját gyermekeink körében is egyre erőteljesebben tapasztalható a kortárs-orientáció. Őszintén reméljük, hogy A család ereje a világ minden táján élő szülőknek és a társadalom egészének is figyelmeztető felhívásként szolgál majd.

Ami jó hír

Meglehet, a kortárs-orientációt előidéző társadalmi, kulturális és gazdasági trendeket nem tudjuk visszafordítani, viszont igenis sok mindent tehetünk otthon és az iskolában annak érdekében, hogy megakadályozzuk, nehogy idő előtt lecseréljenek minket, szülőket, és a helyünkbe lépjenek. Mivel a kultúra többé nem a helyes irányba tereli a gyermekeinket – vagyis a valódi függetlenség és érettség felé –, a szülőkre és a gyermekneveléssel foglalkozó felnőttekre is sokkal nagyobb felelősség hárul, mint valaha.

Nem kevesebbről van szó, mint arról, hogy visszahelyezzük a szülő-gyermek, illetve a felnőtt-gyermek kapcsolatot a természetes alapjaira. Mivel napjaink nevelési és oktatási nehézségeinek középpontjában a kapcsolat áll, egyben ez jelenti a megoldás kulcsát is. Azok a felnőttek, akik a nevelés hangsúlyát a gyermekkel kialakított szilárd és megbízható kapcsolatra helyezik, ösztönös módon nevelnek. Nekik nem kell különféle technikákhoz és nevelési tanácsadó könyvekhez folyamodniuk: őket a megértés és az empátia vezérli. Ha tudjuk, hogyan legyünk együtt a gyermekünkkel, illetve hogy kik legyünk számára, sokkal kevesebb tanácsra lesz szükségünk azzal kapcsolatban, hogy mit tegyünk. Ha a kapcsolatunkat sikerült helyreállítanunk, a saját tapasztalatainkból spontán megszületik majd a praktikus hozzáállás.

Ami pedig a jó hír, hogy a természet a mi oldalunkon áll. A gyermekeink hozzánk akarnak tartozni, még akkor is, ha másképp érzik, illetve ha a szavaik és a tetteik az ellenkezőjét mutatják. Visszaszerezhetjük a minket megillető, helyénvaló szerepünket mint gyermekeink nevelői és mentorai, vagyis tanárai és tanácsadói. Könyvünk negyedik fejezetében útmutatást nyújtunk ahhoz, hogyan tarthatjuk közel magunkhoz a gyermekeinket mindaddig, amíg önálló, érett felnőtté cseperednek, illetve hogyan állíthatjuk helyre velük meggyengült vagy megszakadt kapcsolatunkat. Mindig tehetünk valamit! Bár nem létezik olyan módszer, amely minden helyzetre biztos gyógyírt kínál, a tapasztalat azt mutatja, hogy azok a szülők, akik megértik, mire kell összpontosítaniuk az erőfeszítéseiket, sokkal több esetben járnak sikerrel, mint vallanak kudarcot. De a gyógyítás – mint minden esetben – a diagnózison alapul. Először tehát azt kell megvizsgálnunk, mi az, ami hiányzik, illetve hol siklottak félre a dolgok.

JEGYZETEK

1. Miért fontosabb napjainkban a szülői gondoskodás, mint valaha?

[1] Judith Harris: The Nurture Assumption. New York, 1999, Simon & Schuster.

[2] Michael Rutter – David J. Smith eds: Psychological Disorders in Young People: Time Trends and Their Causes. New York, 1995, John Wiley and Sons, Inc.

[3] Ez volt David Shaffer professzor – aki elismert kutató és tankönyvíró a fejlődéslélektan területén – következtetése, miután áttekintette a kortársak hatásával foglalkozó irodalmat. A jelenlegi kutatással kapcsolatban megjegyzi: „… megfelel az igazságnak, ha azt állítjuk, hogy a »Ki vagyok én?« kérdésre adott válaszban a kortársak számítanak elsődleges referenciacsoportnak.” (David R. Schaffer: Developmental Psychology: Childhodd and Adolescene. 2nd. ed. Pacific Grove, CA, 1989, Books/Cole Publishers, 65.)

[4] Az öngyilkosságokkal kapcsolatos statisztikák az egyesült államokbeli National Center for Injury Prevention and Control és a kanadai McCreary Centre Society szervezetektől származnak. Még riasztóbbak az öngyilkossági kísérletekkel kapcsolatos statisztikák. Urie Bronfenbrenner olyan statisztikákat idéz, amelyek azt jelzik, hogy a serdülőkorúak öngyilkossági kísérletei megháromszorozódtak az 1955 és 1975 közötti, húszéves időszakban. (Urie Bronfenbrenner: „The Challenges of Social Change to Public Policy and Development Research.” Paper presented at the biennial meeting of the Siociety for Research and Child Development. Denver, Colorado, April 1975.)

[5] Harper’s, December 2003.

[6] James Coleman professzor kutatási eredményeit The Adolsecent Society (New York, 1961, Free Press) című könyvében publikálta.

{1} Ha másképpen nem jelezzük, az egyes szám első személy Gordon Neufeldre utal.