Lugosi Viktória

Ajvé

— részlet —

KALLIGRAM
2024

© Lugosi Viktória, 2001, Park Könyvkiadó,
© Lugosi Viktória, 2024, Pesti Kalligram

ISBN 978 963 468 528 9

Csikorgott a függöny, nyílt a kopott fehér ajtó, és megszólalt az orgona. Ott zúgott a gyomromban legbelül. Később is jó, amikor hosszan szól, de amikor hirtelen felzeng a csöndből, ahhoz nincs fogható.

Poros és korhadt szag, lakkcipős, bársony hangulat. A fal piszkossárga, a padló rohad. A csillár poros, az imakönyvlapok mállanak. A papír pereg-pereg a levegőben. A nénik sírnak. A bácsiknak kalapjuk van. A gyerekek nem szaladgálhatnak. Én sem kaptam reggelit. Jankiperkor nem lehet. Ilyenkor ír be az Isten az élet könyvébe. Akit meg nem ír be, az meg fog halni. Lehet, hogy még él néhány hónapot, de a következő Jankiperig biztos meghal. Mint Mici néni. Elvitte a rák, mondta nagymama. Ilyeneket szokott mondani. Hogy tönkretette a jó szíve, meg elhagyta az esze, meg megőrjítette a nadrág. Ezt leginkább Mara nénire, anya barátnőjére mondja, aki mindig csak a nadrág után megy. Nagymama szerint ez azt jelenti, hogy ha meglát egy férfit, elborul az agya.

Szól az orgona, kitárul az ajtó, és mögötte olyan, mint a csillagos ég, csak még annál is szebb. Minden kék és arany. És akkor kiveszik a tórát, gyönyörű aranyszínű oroszlánok vannak rajta, és apa segít letenni. Apának nagy, fekete süvege van, legszebb rajta a bojt. Vékony selyemszálakból van, de nem szabad megérinteni. Én mégis tudom, hogy puha és simogató. Fekete ruhája a földig ér, de ha letérdelek, látom a nadrágját. Csak kicsit lóg ki, más biztos nem is veszi észre. Apa egész nap fönt áll a tóraszekrény előtt, énekel. Mindenki őt nézi. Kár, hogy ezt nem szabad elmondanom az iskolában.

„A gyereknek gyomorrontása volt.” Ezt írja majd anya az ellenőrzőmbe. Neki is ezt írta be nagymama, amikor iskolába járt. A zsidók ilyenkor nem dolgoznak, és főleg nem esznek. Egész nap imádkoznak. Nagymama azt mondja, hogy ez komoly. Ő AZOKBAN az időkben sem evett egy falatot sem. Dolgozni bement, mert azt muszáj volt, de enni nem evett. Ő is mindig azt mondta, hogy hányingere van. Az 1/b-ből három gyereknek lehet ma hányingere. Nekem, a Fehérnek és a Váradinak. Mert anya megmondta, hogy ők is zsidók. De azt is mondta, hogy ne törődjek vele, mert azok nem OLYAN zsidók. Hogy milyenek? Olyanok, akik nem tartják. Nem félnek, hogy nem írják be őket az élet könyvébe. Én félek.

Nagymamával napok óta mondogatjuk, hogy milyen bűnöket követtünk el, és hogy ezekért mind bocsánatot kérünk. Csapkodjuk a mellünket, ököllel. Bár én nem emlékszem, hogy örvendtem felebarátom baján és hogy hamisan esküdtem volna. De az igaz, hogy mások vagyonát irigyeltem. A Kelemen rózsaszín babáit meg a lakókocsit, amiket Amerikából kapott, azokat tényleg. Nagyon. És az is igaz, hogy hajthatatlan vagyok néha a rosszban. De nagymama szerint ez nem olyan nagy baj, és biztos lehetek benne, hogy azért beírnak az élet könyvébe. Ő már nem olyan biztos benne. Nem mintha olyan sok rosszat tett volna, hanem mert az ő korában sosem lehet tudni. És akkor anya ott fog sírni, ahol senki sem látja. Szerinte anya visszasírja még őt, aki az életét áldozta fel érte, de akkor már késő lesz. A lelkiismeretével meg majd neki kell elszámolnia. Én kérem az Istent, hogy mindenkit írjon be a könyvébe, az én édes anyukámat, az én édes apukámat, az én édes nagymamámat, az én édes Dodókámat. Ő most nincs itt. Dodó az én másik papám. Őt úgy kell hívni, hogy nevelőapa, de ez vacak egy szó. Én neveztem el Dodónak, de már anya és nagymama is így hívja.

Szépek a csillárok. Kár, hogy olyan piszkosak. A szekrények is a padokban. Sohase mossák ki őket. Pedig a templom olyan, mint az otthon. Apa azt mondja, azért van, hogy a katolikusoknál néma csönd van, nálunk meg, a zsinagógában mindenki beszél, mert mi a templomba hazamegyünk. Jó, de akkor miért nem takarítanak? Na, ezt mondja meg valaki! Anya pisszeg. Nekem nem lehet beszélni, csak sugdolózni. Elég unalmas. Még soha nem láttam ennyi kövér nőt. Hatalmas a mellük. Nagy a fejük, a többit nem látom. Zongoraláb! – mondaná apa, és legyintene. Még jó, hogy anya nem ilyen kövér, és nincs zongoralába. És kendője van, hál’ istennek, és nem olyan hatalmas kalapja, mint a Mimi néninek. Mimi néni akkora, mint egy hegy. Neki van a templomban a legnagyobb kalapja. Idén lila. És neki van a legkisebb férje. De a férje nem jön el, mert másik templomba jár. Nem olyan zsidó, mint mi. De nem is olyan, mint a Fehér meg a Váradi. Ő olyan templomba jár, ahol nincs orgona.

– Anya! Miért jó, ha nincs orgona?

Anya pisszeg, majd otthon elmeséli. De legalább ideadja a táskáját. Máskor sose szabad turkálni benne. Pedig imádom a szemceruzáját. Olyan, mint a festékes dobozomban a rendőrautó: kék. Icike-picike. Rajzolni nem lehet vele, de nézegetni meg lehúzogatni a tetejét, azt igen. Van benne rúzs is, kicsit büdös, de csak ilyet árulnak a lengyelek a piacon. Nagymama szerint avas az egész. Az ő lánykorában más illata volt egy rúzsnak. De hogy milyen, azt nem mondta meg. Lehet, hogy olyan, mint a kölnijéé. Tiszta és friss, amilyet úrinők használnak, és nem olyan édeskés, csábítós, mint a Mara nénié. Az nem illendő.

– Jade, jaaaade, jaaaaaaaade, jaaaaaaaade.

Mindenki énekel. Én is. Ennek nagyon szép a dallama. Apa látja, hogy őt nézem. Hív, menjek fel hozzá. Anya mosolyog, és lök, hogy menjek. Nem merek. De aztán lejön értem egy bácsi, és felvisz. Apa mutogat. Nem szól, mert énekel. A bácsi leültet az orgonához, Era mellé. Era nagyon ügyes. Mozog keze, lába, és az orgona énekel. Mint a Muzsikus Péterben. Tényleg igaz, hogy az orgona a hangszerek királynője. Kis kék gombok vannak rajta, és Era mindig kihúz meg betol egyet. Aranyszélük van a gomboknak. Bárcsak lenne egyszer egy ilyen gombom! Betenném az ezüst ötforintosaim közé, amiket Mimi nénitől kapok a születésnapomra. Vagy nem. Inkább betenném abba a piros pénztárcába, amit sohase viszek magammal, nehogy elvesszen. Mert olyan szép. Era azt mondja, hogy ha int a fejével, kihúzhatok egy gombot. Máris int, én kihúzom, és ettől az óriási orgona egész másképp szól. És megint int, és én visszanyomom a gombot. Én, az 1/b-ből orgonálok! Ha ezt a többiek látnák! De nem látják, és el sem mondhatom nekik, mert nekem most gyomorrontásom van. Az van a tízparancsolatban, hogy nem szabad hazudni. És én meg is fogadtam, hogy soha nem hazudok. És ha mégis, azért bűnbocsánatot kell kérni. Jankiper előtt. De ha valaki Jankiper napján hazudik, azért mikor kell bocsánatot kérni? Most, vagy jövő Jankiperkor? Ha az ember hatéves, az ilyen kérdésekre még nem tudja a választ. De jó lenne, ha már nagy lehetnék! Piros körmeim lennének és festeném a szemem. Mint farsangkor. Gabi tündér akart lenni, Anett oroszlán, én meg nő. Anya kifestett, és volt ridikülöm, igazi. Sőt! Könyékig érő kesztyűm, és még műszempillát is ragasztott nekem. De nem látta senki, mert az óvodásokat végighajtották libasorban a művelődési ház színpadán, de olyan gyorsan, hogy még a fénykép sem sikerült.

Pisilni kell. Era integet. Kalapos bácsi jön. Meleg keze van, de olyan a szaga, mintha róla se törülték volna le a port. Odakísér anyához. Anya elvisz pisilni. Hideg és büdös a folyosó.

– Doh – mondja anya.

Anya haja koromfekete, a ruhája piros, a nyakán egy kis aranymacska. Nála mindig van összehajtogatott WC-papír, amit le lehet tenni az ülőkére, de azért így sem szabad ráülni. Persze gusztusom sem volna. Hideg van, kosz.

– Gyere, drágám, hazamegyünk ebédelni – mondja anya. Maradni szeretnék, de anya hajthatatlan. – Egy fejlődő szervezetnek enni kell! Egyébként is maszkír lesz. – Az azt jelenti, hogy a felnőttek a halott szüleikért imádkoznak, akkor pedig a gyerekeknek, ha nem árvák, ki kell menniük. – Gyere, majd délután visszajövünk a Nílére – mondja, és megborzolja a hajam.

Addigra már a felnőttek is jobb kedvűek lesznek, mert nemsokára ehetnek. Akkor már nincs sok hátra a vacsoráig. Este otthon nagymama kakaós kaláccsal vár bennünket. Az nem olyan, mint a kuglóf, nem is olyan, mint a születésnapi kalács. Nagymama tejesnek hívja, és egy konyharuhával tekeri fel. A hosszú, keskeny kalácsok szétterülnek a sütőben, a tetejük megrepedezik. Nagymama minden évben elégedetlen, hogy idén nem állt úgy össze, mint tavaly. Pedig még sosem volt olyan tavaly, amikor összeállt volna. De nem számít. A jankiperi kalács már csak ilyen. A csoki, mint a csiga, folyik minden szeletében. A kakaóra habot is kapunk, mintha zsúr lenne.

– Egész napi koplalás után nem szabad mással megterhelni a gyomrot – mondja nagymama.

Az ő mamája is mindig tejes kalácsot sütött. A férje családjában – szóval a nagypapáéknál, akit nem ismertem – kakaós csiga volt az ünnep kimenetelére. De nagymama nem adta be a derekát. Felőle az anyósa – aki mellesleg csodálatos asszony volt – divatozhatott a kakaós csigájával, ő ugyan abból nem evett.

•

– Akkor utazunk – mondta nagymama, és Dodó reggel levette a nagy kockás bőröndöt az előszobaszekrény tetejéről.

– Minden évben elővesszük, aztán újra feltornászom, tessék mondani, minek ez a sok vacak?

– Azt sose lehet tudni, Dodókám – mondta nagymama, és nekiállt kipakolni anyáék szobájában.

Előkerült anya flitteres kisestélyije

– Ötórai teára – mondta magyarázatképp, és a fotelra dobta.

Akkor már emberemlékezet óta nem voltak ötórai teák. Az aranyszínű csillogósat maga elé is kapta.

– Aranylamé.

Rám nézett, és várta a hatást. Úgy méregette magához, hogy kiderüljön: derékban kihízta-e. Ki.

– Ebben jártál bálba? – próbálkoztam, mert nagymama báli meséi lefőzték még Pihe Palkót és a népmeséket is.

Kit érdekelt a három szerencsét próbáló fiú, ha nagymama magas katonatisztekről, fess orvosokról, tüchtig ügyvédekről és nett fiatal lányokról beszélt, jogász- és orvosbálokról, táncparkettről, taftestélyikről és óriási csillárokról, hajnalig tartó táncról meg a petrezselymet áruló szegény lányokról? Sokkal jobban érdekelt a gardedám, mint a rőzsehordó asszony.

Dodó végre beindította a Škodát, és mi fellélegeztünk, hogy nem kellett kurblizni. Nagymama sorolni kezdte a feladatokat. Dodónak meg kellett volna esküdnie, hogy az előszobában minden este elzárja a gázt, nem felejti el, mert az nagyon veszélyes, elég egy kis szivárgás, egyetlen szikra, aztán berobban az egész. Hallani ilyet nemegyszer. Dodó viszont nem akart esküdni. Azt mondta, az gyermeteg dolog, és nem is fér össze a nézeteivel. Megígéri, hogy a nagy kulccsal minden este elzárja és reggelenként kinyitja a gázt, ha nagymama ettől megnyugszik. De tisztelettel kéri, hogy érje be ennyivel.

Zümi, a szomszéd szobából, három sajtos pogácsát is meg tudott enni. Igaz, hogy Zümi már kilencéves.

Egész nap ültünk az üdülő hátsó kertjében, az erdő szélén, a hintán, az volt a repülőnk, és történeteket találtunk ki. Mindegyikben megöltek valakit, és mi mindig kiderítettük, hogy ki csinálta. Zümi azt mondta, játsszuk azt, hogy egy feleség megölte a férjét, mert az folyton bántotta, és már nem bírta tovább. A férfiak az ágyban akkor bántják a nőket, amikor gyereket akarnak csinálni. Mert amikor a tévében gyereket csinál egy pasi meg egy nőci, akkor a pasi mindig simogatja a nő mellét. Világos, hogy azért, mert az fáj neki, és hogy ne fájjon annyira. Csak azt nem értem, hogy akkor a filmekben a nők miért jelentik be mindig olyan döbbenten, hogy gyereket várnak. Hát elfelejtették, hogy mikor fájt nekik?

Szép szobánk van Dobogókőn. Az ablak két óriási fenyőre néz. Éjszaka is látni őket, világít a hold. Nagymama már alszik, én meg nézem az égig érő fákat, és beveszem az esti imába Dodót. Én Istenem, jó Istenem, becsukódik már a szemem, de a Tied nyitva, Atyám, amíg alszom, vigyázz reám. Vigyázz az én anyukámra, vigyázz az én apukámra, vigyázz az én nagymamámra, vigyázz az én Dodókámra.

Szombaton anya a tyúklábmintás nejlondzsörzé nadrágkosztümjében érkezett. Mindenki elájult. Nagymama a meglepetéstől, hogy előbb jöttek. Rögtön elszaladt beszélni a gondnoknővel, hogy kapjanak vacsorát. Nagymama mindig jóban volt mindenkivel. Délben együtt kávézott a gondnoknővel. Tudta, hogy Megyeren laknak a gyerekei, és hogy alig látja őket, mert olyan sokat dolgoznak. És hogy otthagyta a részeges férjét, csak a dohányzásról nem tud leszokni, de minek is meg kiért is. Nagymama szerint jó, ha az ember jóban van az ilyen egyszerűbb emberekkel, ez is milyen tisztességes, és még hálás is, hogy egy ilyen magafajta leáll vele beszélgetni. Nem úgy, mint a többiek, nézzem csak meg, mennyire fenn hordják az orrukat, csak mert külkeresek. Mi nem vagyunk azok, de nagymama egyik barátnője elintézte a beutalót.

A vacsora is meglett, és a fél ebédlő ledőlt a székről, amikor meglátta anya nejlondzsörzé nadrágkosztümjét. Ez a mi szerencsénk, ez a Ketrin néni Amerikában. Csuda csomagokat küld. Anya gyönyörű volt, én meg nagyon büszke, hogy ő az én anyukám. Ez a mindig nevető, hosszú, fekete hajú anyuka. Ott ült a piros, hímzett függöny előtt az ablaknál, ami éppen úgy nézett ki, mint az asztalterítő az elsőben, a dobogón, Erzsi néni íróasztalán. Ott kellett a Gőgös Gúnár Gedeont olvasni. Abrosznak vastag, terítőnek nem elég szép.

– Futó – mondta otthon nagymama.

Erzsi néni hülye volt, de én nem mondtam meg neki. Nem engedte, hogy szótagolás nélkül, egybe olvassak. De hát nem lehetett rá haragudni. Még azt sem tudta, hogy íróasztalra nem illik terítőt tenni.

Anya csak tegnap érkezett, mégis tudta már mindenki, hogy ott van. Aztán amikor másnap a reggelihez rövid, tüsi hajjal jött le, az ebédlő másik fele purcant ki.

– Miért vágtad le a hajad? – kérdezték.

– Olyan gyönyörű természetes hullámok voltak benne! – csámcsogta egy teli száj.

Anya nevetett, de nem szólt egy szót sem. Délelőtt elárultam Züminek, hogy anyán paróka van, Amerikából kapta. Nem hitte el. Azt mondta, van olyan, hogy valaki valami műdolgot hord magán, de akkor nincs neki igazi. Gondoljak az üvegszemre meg a műfogsorra! Vagy-vagy, kettő nem fér el egy helyen. Úgyhogy ha igazat mondok, akkor a mamám kopasz. Féltem. Anya reggel rám nézett, azzal a nézéssel, ami azt jelentette, hogy titok. Mi lesz, ha kiderül, hogy elárultam? Sírni fog vagy kiabálni? A legrosszabb az lesz, ha azt mondja, csalódott bennem. Addig rugdostam a kavicsokat, míg bevallottam anyának, hogy elárultam a titkát. De anya csak nevetett. Odahívta Zümit, és azt mondta neki, hogy húzza meg a haját, de teljes erejéből. Zümi meghúzta. Anya csak biztatta, hogy jobban, teljes marokkal! Zümi akkorát rántott, hogy a paróka a kezében maradt. Ijedten dobta el, mintha egy halat fogott volna ki. Anya hosszú haja a vállára omlott. Megrázta és nevetett. A hullámok a vállán, amiket olyan nagy gonddal tekerhetett indulás előtt a kövér és szúrós zöld csavarókra, kócosan, de megvoltak.

Anyáék hazamentek. Elmúlt a hétvége. Akkor meg apa érkezett. Autóval jött, ez az első kocsija. Moszkvics. Vadonatúj. Még sosem ültem új autóban. Guszti, a Škodánk éppen kétszer annyi idős, mint én. Büdös, folyton meg kell állnunk, mert különben hányok. Ez a Moszkvics gyönyörű. Apa kirándulni visz. Azt mondja, fogódzkodjak, most megmutatja, mit tud egy ilyen autó, de előbb mondjam meg a nagymamának, hogy csak ebéd után jövünk vissza, vele ebédelek. Nagymama nem örül. Nekem azt mondja, hogy egy friss jogosítvány életveszélyes, apának meg, hogy ne hajtson gyorsan, és hogy ebédről szó sem lehet, nem lopja ő a pénzt, ki van fizetve. Apa rosszkedvű. Megengedi, hogy dudáljak, de már nem nevet. Azt mondja, megtanít sebességet váltani, de félek. Mi lesz, ha elrontom? Csak már vége lenne! Vissza akarok menni. Hallgatok, és nagy levegőket veszek. Az út kanyarog. Apa nem kérdezi meg, hogy ne álljunk-e meg. Nem a hányástól félek, hanem hogy lehányom a gyönyörű új autóját. Bár ha apa megkérdezett volna, én inkább pirosat szerettem volna. De ő soha nem kérdez meg semmiről. Anya szerint azért, mert ami apáé, az nem az enyém. Ha hánynom kell, nem nyitom ki a számat. Biz’ isten, én ugyan nem. És ha visszamegy ez az egész, akkor, akkor… többet nem rúgom le a cipőm orrát.

•

Szegény apa, eljött hozzám, és én ilyen kuka vagyok. Nem tehetek róla, a gyomrom a torkomban, a nyelvem is biztos fehér. És sebességet sem akarok váltani, pedig apa nagyon szeretné. Az olyan fiús. Még az egyes az rendben, de mi az, hogy kitolom meg hátrahúzom? Apa már háromszor elmondta, hogy rá is van rajzolva a sebváltóra, én mégis összekeverem. Azt kiabálja, hogy minden recsegés egy kitört fog a fogaskeréken, úgyhogy jobb lenne, ha végre odafigyelnék, mielőtt totálkárosra vágom az új kocsiját. Ne vágjak képeket, hanem legyek hálás, hogy tanít vezetni. Mit csináljak, ügyetlen vagyok, mindig csalódást okozok neki. Pedig igyekszem. Vagy nem eléggé? Juszt se bőgök! Az olyan lányos.

Apa rosszkedvűen búcsúzik. Igaza van, borzasztóan viselkedtem. A vécében sírok, nehogy nagymama észrevegye. Akkor nem engedne el legközelebb. A hányást viszont visszatartottam!

•

Nagymamával jó nyaralni. Jó volt Dobogókőn. Ázottavar- és melegpogácsa-szaga volt. Amíg nagymama könyvekkel és keresztrejtvényekkel körülbástyázva ült a teraszon, vagy egy jobb napokat látott özvegyasszonnyal beszélgetett – mert egy úrinőt egy kilométerről is fel lehet ismerni –, addig az ember biztosan talált valakit, akinek a családja az erdőben kirándult, vagy aki hajlandó volt repülőnek hinni a hintát, sziklának a pingpongasztalt és Winnetounak engem. Az üdülővel szemben a bodegában mindig forró volt a sajtos pogácsa, mindig ketté lehetett szedni, és ha beleszagoltam, az illata egészen a tarkómig hatolt. De jó a hegy is. Ez a faház. Egy vállalaté, fillérekért mehetünk oda. Vastag rönkökből van a fala, és egyetlen szoba az egész. Együtt alhatok nagymamával. Reggel éppen az ágyamra süt a nap. Az a legjobb, amikor nagymama ruhát horgol a Bimbi babának. Régebben nem is tudtam, hogy tud horgolni. Azt hittem, csak varrni tud. Anya mesélte, hogy amikor a háború után nagyon szegények voltak, akkor neki csak egy világoskék kötött kabátja volt, és slussz. Nagymama az egyik este nagy, sötétkék gombokat varrt rá, hogy másnap kötött kabát legyen, a rá következő estén meg levágta a gombokat, és összevarrta az egészet, máris pulóver lett. Aztán kezdte elölről. Gombot varrni már én is tudok, de horgolni még nem. Nagymama kalapot is horgol Bimbinek. Kötője is van szél esetére. Csak el ne veszítsem!

Este rádiót hallgatunk. Nagymama fekszik az ágyban, és forgatja, hogy ne zörögjön.

– Úgy ennék valamit – mondom. Valami sósat és meleget.

Felkel, és a rezsón levest főz. Vegetából. Nem mondja, hogy vacak, meg nem elég tápláló, és azt sem, hogy éjszaka van. A levest az ágyban lehet meginni a kakaósbögréből. Forró és sós. A por szaga betölti a faházat. Nem is érezni azt a savanyút, amire azt mondja, hogy doh. Az el nem főtt Vegeta-darabok ropognak a fogam alatt. Nyaralni jó!

A táborozás viszont rossz. A legrosszabb, ami valaha is történt.

Apa azt mondja anyának, hogy nem normális, hogy egy hétéves gyerek le nem száll az anyja és a nagyanyja nyakáról. Kell nekem egy kis függetlenség, és ő majd elintézi. Bízzam rá. Elmehetek egy gyerektáborba, ahol egyedül leszek sok gyerekkel, és ott majd megmutathatom, milyen önálló vagyok. Meg kellene mondani neki, hogy én nem akarom megmutatni, és egyáltalán nem akarok egyedül lenni sok gyerekkel. Meg kellene mondanom.

Nagymama azt hiszi, hogy már alszom. Hallom, ahogy szidja a Kövest. Ha dühös, csak Kövesnek hívja apát. Dodó azt mondja, van véleménye, de ő ebbe nem szól bele.

Anya és apa veszekszenek. Hallom. Anya bevitte a telefont a fürdőszobába, de minden kihallatszik. Nagymama elzárta a rádiót. Biztos hallgatózik. Az előszobaszekrény mögött állok. Csak a villamos csikorgó kanyarodását hallani, meg anyát. Azt mondja, hogy nem enged el. Meg fogja akadályozni. Apa vegye észre, hogy én még kicsi vagyok, és ne kívánjon tőlem többet, mint amennyi bennem van. Talán majd jövőre vagy azután. Fellélegzek. Megúszom, meg kell hogy ússzam… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztő Mészáros Sándor
Borítóterv Hrapka Tibor, Weiler Péter munkájának felhasználásával
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 528 9

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL