A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bohumil Hrabal: POSTŘIŽINY

Copyright © 1976, Bohumil Hrabal Estate, Zürich, Switzerland

Hungarian translation © Efraim Israel (Hap Béla), 1979

Bovaryné én vagyok

GUSTAVE FLAUBERT

1

Szeretem azt a néhány percet este hét óra előtt, mikor ronggyal és összegyűrt Nemzeti Politiká-val tisztítom a lámpák üvegcilinderét, gyufával ledörzsölöm az égett kanócok feketéjét, visszateszem a rézsapkákat, és pontosan hét órakor bekövetkezik az a gyönyörű pillanat, mikor abbahagyják a munkát a sörgyári gépek, és a dinamó, mely az áramot nyomja mindenfelé, ahol villanykörte ég, az a dinamó csökkenteni kezdi a fordulatszámot, és ahogy gyengül az áram, gyengül a körték fénye is, a fehér fény lassanként rózsaszínbe megy át, a rózsaszínű fény pedig szürkébe, flóron1 és organdin2 szűrődik át, végül a volfrámszálak piros, angolkóros gyermekujjakat mutatnak a plafonon, piros violinkulcsot. Aztán meggyújtom a kanócot, felteszem a cilindert, felcsavarom a sárga nyelvecskét, felteszem a porcelánrózsákkal díszített tejüveget. Szeretem azt a néhány percet este hét óra előtt, szeretek fölfelé nézni az alatt a néhány perc alatt, mikor úgy folyik el a körtéből a fény, mint a vér a kakas elvágott torkából, szeretem nézni az elektromos áramnak ezt az egyre halványuló kézjegyét, és borzadok a gondolatára, hogy eljön az az idő, mikor bevezetik a sörgyárba a városi áramot, és az összes sörgyári lámpa, az istállók összes viharlámpája, az összes kerek, tükrös lámpa, az összes kerek, kanócos, hasas lámpa egy nap fogja magát, és nem gyullad meg, már senki nem lesz kíváncsi a fényükre, mert ezt az egész ceremóniát felváltja egy kapcsoló, akárcsak a vízcsap, ami azokat a szép nyomós kutakat váltotta fel. Szeretem ezeket az én égő lámpáimat, melyeknek fényében tányérokat meg evőeszközt hordok az asztalra, újságok vagy könyvek nyílnak szét, szeretem a lámpáktól megvilágított, csak úgy az abroszon pihenő kezeket, a levágott emberi kezeket, melyeknek ránckézírásából kiolvasható annak az embernek a jelleme, akié az a kéz, szeretem a hordozható petróleumlámpákat, melyekkel esténként a látogatók elé megyek, és az arcukba meg az útra világítok, szeretem azokat a lámpákat, melyeknek fényében függönyöket horgolok, és mélyen álmodozom, azokat a lámpákat, melyek egy erőszakos fújással eloltva szúrós szagot árasztanak, s ez a szag szemrehányással önti el a sötét szobát. Csak legyen erőm, ha bent lesz a sörgyárban az áram, hetente legalább egyszer meggyújtani este a lámpákat és figyelni a dallamos sistergést, azét a sárga fényét, mely mély árnyakat vet, és óvatos járásra és álmodozásra késztet.

Francin az irodában két kerek, kanócos, hasas lámpát égetett, két, házmesterné módjára örökké morgó lámpát, melyek az óriási asztal szélén álltak, két lámpát, melyek úgy árasztották a meleget, mint két kis kályha, két lámpát, melyek óriási étvággyal habzsolták a petróleumot. E dundi lámpák zöld ernyői szinte vonalzóval meghúzva hasították fénytérre és árnytérre az irodát, úgyhogy ha benéztem az ablakon, Francin mindig szét volt vágva egy vitriollal leöntött Francinra és egy félhomály elnyelte Francinra. Iszonyú huzatuk volt a sárgaréz szerkezeteknek, ezeknek a rézkosaraknak, amelyekben vízszintes sróffal le- vagy felcsavart kanóc mozgott, annyi oxigént fogyasztottak a Francin lámpái, hogy kiszipolyozták maguk körül a levegőt, olyannyira, hogy ha Francin a közelükben tette le a cigarettáját, a rézszáj kék füstszalagokat szürcsölt befelé, s a cigarettafüst, ahogy a bűvkörébe került ezeknek a hasas lámpáknak, kíméletlenül szürcsölődött befelé, és az üvegcilinder huzatában elemésztődött a lángtól, mely zöldesen fénylett a sapka fölött, mint az a fény, ami a korhadt tuskóból jön, mint a lidércfény, mint a Szent Illés tüze, mint a Szentlélek, amely a kerek kanóc kövér, sárga fénye fölött lebegő, lila lángocska formájában szállt le. S e lámpák fényében Francin a nyitott sörgyári könyvekbe írta a söreladást, a bevételt és a kiadást, összeállította a heti és a havi jelentéseket, hogy minden év végén megvonhassa a mérleget az egész naptári évre, és úgy ragyogtak e könyvek lapjai, akár a keményített ingmellek. Ha Francin lapozott, a két hasas lámpa úgy felháborodott minden mozdulaton, hogy kialvással fenyegetett, elterpeszkedtek a lámpák, mintha két, álmából felvert, nagy madár lenne ott, az a két lámpa a szó szoros értelmében mérgesen tekergette hosszú nyakát, széjjelhajigálták a plafonon azokat a szüntelenül lélegző árnyjátékokat, azokat az özönvíz előtti állatokat, a plafonon ezekben a félárnyékokban mindig lobogó elefántfüleket láttam, lélegző csontváz-mellkasokat, két nagy éjjeli lepkét odaszögezve ahhoz a fénycölöphöz, amely az üvegcilinderből állt ki és emelkedett egyenesen a plafon felé, ahol mindegyik lámpa fölött vakító, kerek tükröcske fénylett, egy-egy élesen megvilágított ezüst pénzdarab, mely szakadatlanul, alig észrevehetően, de mégis mozgott, kifejezve melyik-melyik a maga lámpájának hangulatát. Francin, amikor lapozott, újra fölírta a vendéglősök kereszt- és vezetéknevét. Ehhez hármas redisztollat használt, és ahogy a régi misekönyvekben és ünnepélyes oklevelekben szokott lenni, minden kezdőbetűből iniciálét kanyarított, tele díszes kacskaringókkal és dalmahodó3 erővonalakkal, ahogy ott ültem az irodában, és a félhomályból néztem az irodai lámpáktól klórmésszel bekent kezét, mindig az volt a benyomásom, hogy a Francin azokat az iniciálékat az én hajamról mintázza, az inspirálja, mindig a hajamon felejtette a szemét, szikrázott belőle a fény, láttam a tükörben, hogy ha én este ott voltam valahol, ott az én frizurám meg a hajam minősége miatt mindig eggyel több lámpa volt, Francin a redisztollal felírta a főbb kezdőbetűket, aztán vékony tollakat mártogatott az impressziója szerint zöld, kék vagy piros tintába, és nekilátott körülrajzolni az iniciálékat az én dalmahodó hajammal, mint a lugast körülnövő rózsabokor, úgy díszítette fel Francin a hajam vastag vonalainak sűrű hálójával és ága-bogával a vendéglősök kereszt- és vezetéknevének kezdőbetűjét.

Aztán mikor fáradtan hazajött az irodából, állt az ajtóban az árnyékban, fehér mandzsettái arról árulkodtak, mennyire kimerült a nap folyamán; az a két mandzsetta szinte a térdeit érte, annyi gondot és bosszúságot vett a vállára Francin a nap folyamán, hogy mindig összement tíz centimétert, talán többet is. Én pedig tudtam, hogy a legnagyobb gond én vagyok, hogy mióta először megpillantott, láthatatlan és mégis oly konkrét hátizsákban cipel a hátán, és az a hátizsák napról napra nehezebb. Aztán álltunk minden este az égő, lehúzós lámpa alatt, a zöld tányérja akkora volt, hogy mind a ketten aláfértünk, az alá az esernyőnyi csillár alá, ott álltunk alatta a sziszegő petróleum-lámpafény záporában, fél kézzel átöleltem Francint, és a másik kezemmel a tarkóját simogattam, neki le volt hunyva a szeme, és mélyeket lélegzett, és mikor megnyugodott, átölelte a derekamat, úgy nézett ki, hogy valami szalontáncba akarunk fogni, csakhogy valami többről volt szó, tisztítófürdő volt ez, és Francin abban súgta a fülembe, mi minden történt vele aznap, én meg simogattam, és minden kézmozdulatom a ráncait simította ki, aztán kibontott hajamat simogatta, minden alkalommal lejjebb húztam a porceláncsillárt, sűrűn körül volt aggatva korallal egymáshoz erősített színes üvegcsövecskékkel, zörgött a sok csingilingi a fülünk mellett, mint megannyi bádogmütyürke és dísz egy török táncosnő dereka körül, néha az volt az érzésem, hogy egy üvegkalap az a nagy lehúzós lámpa, mindkettőnk fejibe nyomva fülig, egy metszett jégcsapok záporával körülaggatott kalap… Hátrakergettem Francin arcából az utolsó ráncot, valahova a hajába vagy a füle mögé, ő meg kinyitotta a szemét, fölegyenesedett, a mandzsettái visszakerültek a csípője magasságába, bizalmatlanul rám nézett, és mikor elmosolyodtam és bólintottam, ő is elmosolyodott, aztán lesütötte a szemét, és leült az asztalhoz, összeszedte a bátorságát, és rám szegezte a tekintetét, én meg rá; és láttam, mekkora hatalmam van rajta, láttam, hogy a szemem megbűvöli, mint a tigriskígyóé a rémült pintyet, ha rámered.

Ma este nyerítés hallatszott be a sötét udvarról, aztán még egy nyihogás, aztán paták dobogása hangzott fel, láncok csörgése és csatok csilingelése, Francin felegyenesedett és fülelt, fogtam a lámpát, kimentem a folyosóra és kinyitottam az ajtót, a sörgyári kocsis kiabált odakint a sötétben: – Hola, Ede, Kare, hola ištene! – de mondhatta azoknak, vágtattak ki az istállóból a herélt belga lovak lámpával a szügyükün, úgy, ahogy megjöttek fáradtan, kifogva a kocsiból, igástul és a hám szegélyére akasztott istránggal, teljes szerszámban az egész napi sörhordás után, amikor mindenki azt hitte, hogy ezek a herélt csődörök másra se gondolnak, mint a szénára, a puttony cefrére meg a láda zabra, szóval ez a két ló évente négyszer váratlanul visszaemlékezett csődöréveire, még kifejletlen mirigyekkel, de mégis már mirigyekkel teli geniális ifjúságukra, és fellázadtak, csináltak egy kis lázadást, sötét alkonyokon jelt adtak egymásnak az istállóba hazatérőben, és megbokrosodtak, megbokrosodtak, csak az emberek mondják, hogy ezek a volt csődörök megbokrosodtak, nem bokrosodtak meg azok, csak nem felejtették el, hogy még mindig és az utolsó pillanatig követheti az állat is a szabadság útját… most a szolgálati lakások mellett száguldottak a betonjárdán, patáik szikrát hánytak, s a vezetékló szügyén dühödten rángatózott és hánykolódott a lámpa, és röpködő csatokat és szakadt istrángot világított meg, kihajoltam, és a petróleumlámpa finom fényében átrepült a belga pár, a kövér, óriási herélt csődörök, Ede és Kare, huszonöt métermázsát nyomtak együtt, s e huszonöt métermázsát most mozgásba hozták, s ez a mozgás minduntalan zuhanással fenyegetett, s az egyik ló zuhanása a másikét is jelentette, mert egymáshoz láncolták őket a hevederek meg a bőrcsatok meg a gyeplő, de mintha folyton összebeszéltek volna abban a vágtában, mindketten egyszerre bokrosodtak meg, és hol az egyik, hol a másik vezetett, nem többel, mint néhány centiméterrel… mögöttük szaladt a szegény kocsis az ostorral, kiverte a hideg verejték, hogy ha az egyik ló a lábát törné, hány évig vonná azt le neki a sörgyár-igazgatóság… a két ló veszte meg azt jelentené, hogy fizethet élete végéig… – Hola, Ede, Kare! Hola ištene! – ám a fogat már a malátázó előtti huzattal robogott szemközt, most lágyabbak lettek patáik a kémény meg a szérű melletti, sáros úton, lassítottak is a lovak, aztán az istállóknál, a macskaköveken megint gyorsítottak, a folyosók petróleumlámpáinak szögletes fényaknáitól bevilágított kis betonjárdán pedig, azon a járdán, melyből minden földön vonszolt csat, minden lánc, minden patkó szikrákat csiholt, szóval ott nekiiramodott a két belga, nem is rohanás volt az már, hanem a visszafogott zuhanás, mint a vásári trombita, úgy fújtattak az orrlikaik, szemük kimeredt és iszonnyal volt tele, az irodánál a kanyarban mindkettő, mint egy burleszkben, megcsúszott a betonjárdán, de siklottak tovább szikrákat hányó hátsó patáikon, a kocsis megdermedt félelmében. Francin az ajtóhoz szaladt, de én az ajtófélfának támaszkodva álltam, és imádkoztam, hogy ne essék semmi bajuk a lovaknak, nagyon jól tudtam, hogy az ő esetük az enyém is, és Ede meg Kare újra egyetértésben ügetett egymás mellett a malátázó huzatjával szemben, patkóik lehalkultak a puha sárban a csíráztatószérű melletti úton, és megint jelt adtak egymásnak, és harmadszor is nekiiramodtak, a kocsis félreugrott, s a lámpa, ahogy az egyik ló megrántotta a kantárt, nagy ívben elrepült, és pozdorjává tört a mosókonyhán, a csörrenés új erőt adott a belgáknak, felnyerítettek, előbb egymás után, aztán mindketten egyszerre, és nekiiramodtak a betonjárdán… Francint néztem, mintha én változtam volna át egy belga csődörpárrá, az én lázongó természetem volt az, havonta egyszer őrjöngeni egy jót, én is negyedévenkénti szabadságvágyban szenvedtem, én, aki herélt sem voltam, épp ellenkezőleg, egészséges, olykor túlságosan is. Francin meg rám nézett, és látta, hogy a megbokrosodott belga fogat, az a két világos, lobogó sörény meg a két hatalmas, a barna test mögött a levegőben lobogó farkcsóva, mindez én vagyok, nem én, hanem az én természetem, az én sötét éjszakán végigröpülő, megbokrosodott aranyfrizurám, az én lobogó, össze nem fogott hajam… félretolt, és most ott állt Francin előrenyújtott kézzel a folyosóról áradó fény alagútjában, fölemelt kézzel a lovak elé lépett, és „Idu-dududu! Holá!”-t kiáltott, a herélt belga csődörök lefékeztek, patkóik alól szikrák röpködtek, Francin hátraugorva kantáron ragadta a vezetéklovat, megrántotta a kantárt, a zabla belemélyedt az állat habzó pofájába, s a lovak mozgása lecsillapodott, a csatok, a gyeplő és a szerszám szíjai a földre estek, odaszaladt a kocsis, és kantáron fogta a nyergest… – Gondnok úr. – dadogta a kocsis. – Lecsutakolni őket szalmával, átvezetni az udvaron… negyvenezret ér ez a pár, érti, Martin úr? – mondta Francin, s ahogy berobogott a kapun, mint egy ulánus, akiknél a monarchiában szolgált, hát fellök, ha félre nem ugrok, keresztülment volna rajtam… aztán a sötétből ostorcsapások hangzottak és a belga lovak fájdalmas nyerítése, káromkodás és ostornyéllel mért ütések, aztán a lovak sötétben ugrándozása és a hosszú ostor csattogása, mely a lábukra tekeredett, és a bőrüket hasogatta.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Adagio lamentoso

Bambini di Praga 1947

Díszgyász

Egy osztályismétlő emlékezései

Én és a macskáim

Foghíjak

Gyöngéd barbárok

Harlekin milliói

Macska-maszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Őfelsége pincére voltam

Szigorúan ellenőrzött vonatok

Táncórák idősebbeknek és haladóknak

Túlságosan zajos magány

Tükrök árulása

A városka, ahol megállt az idő

Véres történetek és legendák

Vita nuova

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Bíró Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 118 3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caladea – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License