Závada Pál

Apfelbaum

Nagyvárad, Berlin

– részlet –

© Závada Pál, 2022

1

1

Ma megtudtam, hogy nagyapámnak már csak

a végstádium elfekvője jut.

S bár nem mondták, ez négy hónap vagy két hét,

nekem egy kínos búcsúvizit, bocs,

de mostanában nem annyira lesz jó,

idegileg sem, időmbe se fér.

Meg – őszintén – mit kezdjek én egy ronccsal,

ki már csak sír és hány és davenol?

Szerettem őt, de sajnos ez nem ő már,

s neki sem én lennék. Azt hihetné,

műtősfiú vagyok, aki eltévedt.

A lényeg az, hogy én tűkön ülök.

Tanulmányútra indulnék, de máris.

És egy helyben kell toporognom itt?!

2

Ez hősöm antréja – meg helyzetének

a summája. Ádám a neve, de

ab ovo – másnak aligha hívhatnám.

Ha most is Évát képzelnénk mellé,

nem tippelnénk rosszul – ám ez itt bővebb

s talányosabb választ igényel majd.

És lépjen föl Lucifer árnyvezérként!

Ezt tán ki is találtad, olvasóm,

vagy hogyha Bereményi Copperfieldjét

bújnád ma még, holnap megfejtheted…

Most, kétezer-húsz őszén hadd tudassam

a helyszínt s az időt: Nagyváradon

vagyunk ezerkilencszázharminchétben.

Ádám még nem sejti, hogy figyelik.

3

Habár pontosabb úgy mondani: Még nem

volt képes ráébredni, hogy örök

időktől fogva ő az, kit az égből

a mindenható figyelem kísér.

Hogy kísérletként, figyelmeztetésül,

avagy csak sanda példázat gyanánt?,

titok. Vagy tényleg az csupán az indok,

hogy Édenben az elsőt hívták így?

Az úttörő műkedvelőt, ki rögtön,

az almafánál, bűvös befolyás

alatt szegett törvényt – lenyűgözően?

Ezért kell folyton bemutatnia,

hogy üldözi egymást végzet, szabadság

– összhangzó értelmet óhajtva csak?

4

Színváltozás. Most Jákob lajtorjáján

üggyel-bajjal lemászik valaki:

Az Úr az, hátán fúvóshangszertokkal.

Kinyitja, előhúz egy szaxofont,

de nem fújhatja meg, mert megzavarják.

Hát Lucifer! Egy évszázada vár,

hogy megszólítsa, s itt az alkalom – most:

– Egy szóra csak! Ha kérdezni szabad…

A nagy művel mi van…? Na és szerinted

be van fejezve? És forog? Igen?

S eljárogat azóta tengelyén még

a gép, míg te, az alkotó, pihensz?

– Dicsőség a magasban Istenünknek,

dicsérje őt a föld és a nagy ég!

5

Ezt angyalok fújják, csipetnyi gúnnyal

(és Orsi, Lenke, Charlie a nevük),

mégpedig három szólamban, mert hátha

így fojthatják Luciferbe a szót.

– És mondd, kérdésem szakmai, kellett már

újítni valamely kerékfogát –

kajánkodik pofátlanul az ördög –,

vagy úgy jó, ahogy van, tökéletes? –

Nem meglepő, hogy mennydörög a szózat:

– Mondottam, sátán! Nem pimaszkodhatsz!

Urad vagyok! Kritika ma sem érhet,

csupán a hódolat, ami kijár! –

Orcátlanul mély pukedli a válasz:

– Hát én meg, tudod, csak mi lényegem.

6

– Emlékszel? Gúnyt űztem tévképzetedből

a teremtést játszó és kontármód

kotyvasztó emberről, ki Jóistennek

képzeli már magát… – Nem emlékszem. –

S az Úr megsemmisítően tekint rá.

– Ha dicséretemre szót nem találsz,

ne cukkolj, és ne bírálj, elhallgassál! –

De Lucifer most már nem fogja be:

– Figyelj! Hiába uraltál te engem

a tagadás ősi szellemeként,

fölöslegesen hajszoltál a küzdés,

a bízva bízás rabigájába.

Bár színről színre győztél, s így lettem rossz

alattvalód – a főnix én vagyok.

7

– A mísz ellenkezés pökhendisége!

Behódolást színlelve csörteted

az öntelt bírálat kardját. De tudd meg:

Ha jussod igényelnéd, megkaptad. –

Baljósan hangzik… Örül-e az ördög?

– Jól sejtem?, a legförtelmesebbet…?

– Úgy van, a huszadik század tiéd volt

már eddig is. Nos, mire jutsz vele…?

– Biztos, Uram, hogy erre vagy kíváncsi?

Mellesleg fölmerül egy rettentő

kérdés. Veled mi lesz, ha majd kínjában

hozzád fohászkodna az ember, hogy

hol vagy, Isten, hogy ezt hagyod? Hogy akkor

vajon leszel-e még egyáltalán?

2

1

Hogy Apfelbaum hátat fordít Váradnak,

Lucifer máris ott buzgólkodik.

– Te mit keresel itt? Tán kértelek, hogy

vezess, vezess…?! – De lám, az ördög is

azt szúrja ki, vonzó célként s helyszínként,

amelyre hősöm éppen rábökött.

(Nem véletlenül? Vagy pont hogy vaktában?)

– Ha van ma eszme, mely küzdést kíván

és diszharmóniát, mely új erőt szül

és új világot ád, egy ötvözet:

ez most a Nationalsozialismus –

harangozza be Lucifer, tehát

nemzeti legyen az, mi szociális,

a náci pedig immár isteni.

2

Ádám meghökken, majd az égre pillant:

– Na és az istenhit? – Hát az passzé! –

Egy villámlás – ez most az Úr – s mennydörgés:

– Azt hiszed, hogy nem hallak, Lucifer?

– Hát pont azért mondom! Tudom, hogy hallod!

A tükröt törd össze, ha sért a kép! –

Az Úr bizonyos szint fölött nem süllyed

bizonyos szint alá. Hanem hallgat,

könyveiben lapozgat. „Ha én főnök

volnék, kötényem is honnan volna.”

Ezt dúdolja, bár mostanában inkább

A Márk-változat lett a kedvence.

Azt, hogy „Imádkozni hamarabb tudtam,

mint beszélni”, szokta idézni is.

3

Apfelbaum harminchétben, ábrándozva

másfélét olvas. Kérdi Lucifert:

– A nemzetiszocializmus…? Berlin…?

A lélek ott magában nagy lehet?

– Ki bátor, az velem jöhet. Emlékszel?

A tett halála az okoskodás.

Berlinben ily halálvágy nincs. Tettvágy van,

és uralni meg élni akarás. –

Akkor eldőlt. Nincs már mit fontolgatni,

nem kell senkire várni, s nincs mire.

És minden titkot, szégyent hátrahagyhat.

Mit elmulasztott, jön helyébe más.

– Induljunk, Lucifer, ebben a percben!

– Nyugtalan szellem! Semmi pihenés?

4

Az ördög ezzel rántja föl a porból

hősünket, s repíti a Harmadik

Birodalom fővárosába máris.

Úgy, mint a szél, vagy mint a gondolat.

Mesébe illik helyváltoztatásuk,

kihagyhatják az összes állomást,

nem kell studírozni a menetrendet,

nincs útitárs (a poggyászkérdést is

nyugodtan zárójelbe lehet tenni).

Másrészről így sem garantálható,

hogy útjuk kivívja az Úr figyelmét.

Kering kettejükkel a gondolat

egy keveset fönn, Berlin légterében,

majd földre száll Ádámmal Lucifer.

5

Magunk is ráközelítünk Berlinre,

s tán nem fogsz csodálkozni, olvasóm,

angyalaink – Orsi, Lenke és Charlie –

kiválasztott megfigyelőhelyén:

A nagy porosz diadaloszlop csúcsán,

az isteni győztes, Gold Elzike

aranyszárnyára csücsülve vizsgálják,

milyen Berlin fölött az ég. S a föld

Ádám szerencsés landolása közben,

első tétova léptei alatt.

A parkon átsétál, majd spéci autók,

ormótlan szekrényű teherkocsik

meg oldalkocsis motorbiciklik közt

a járdára kell menekülnie.

6

A Reichstagot, mely porig mégsem égett,

illendő hosszan megbámulja, hogy

a Brandenburgi kapuhoz induljon.

Héraklész folytatásos tetteit

olvasgatja dombormű-képregényen,

s „unter den Linden” keletre tekint.

De mint a moziban lesi, hová tűnt

egy árnyas sétány, két dús hársfasor…

Helyette hófehér sztélé-erdő négy

oszlop alakzatban a járdákon

s a zsenge faiskola-csemeték közt.

Ünnep van feszt, melynek hódol a dísz,

s minden sudár posztamens tetején smukk:

horogkereszt vagy birodalmi sas.

7

Elképzeli, milyen lehet a hársak

alatt sétálni, s eljut Nagy Frigyes

(der Alte Fritz) király, stratéga, költő

s fuvolaművész lovas szobrához.

A monumentalitás megigéző.

A Vilmos császár-emlékmű előtt

Ádám ájuldozik. Lovak, fetrengő

oroszlánok, félpucér római

centuriók és harcikocsihajtók.

Narancssárga Merci a Schloss előtt.

A nyeregben, a csúcson ül a császár.

Lova kantárját lenge tunikás,

kemény mellbimbójú, délceg nemtője

fogja marokra, vállán pálmaág.

3

1

Hősünk az évszakok felvonulását,

az időmúlás változatait

városlakóként természetközelben

szerette fájó szívére venni.

A haszontalanság bűntudatába

süppedve azon keseregni, hogy

az ifjúság mért tűnik el oly gyorsan,

az árnyas ligetekbe vonult ki

már Nagyváradon is, kamaszkorában,

s a berlini években ugyanúgy.

Így lett a Nagypiac és a tündéri

Rhédey-kert után most Apfelbaum

Ádám kedvenc barangoló- s borongó-

tere a lenyűgöző Tiergarten.

2

Mert ekkora, az urbanisztikában

párját ritkító, roppant zöldülést

az egykori brandenburgi vadaspark

képes csak mutatni tavaszonként.

Nyáron a Neuer See tópartja csábít,

az angolpark meg a Rousseau-sziget.

De hadd ne fessem meg a színpompás őszt

megfigyelő-Lucifer létemre,

vagy a telet – majd ismételjem többször…?!

Az évek a váradi fák alatt

is így iszkolnak, dacára, hogy Ádám

nem látogat haza, és egykori

padjukon, látom, csak Jakobi Éva

üldögél, jegyzetel vagy olvasgat…

3

Olykor föláll, hogy elmenjen a Zárda

utcán – persze hogy – a Szarvas-sorig,

Ádám apai nagyapjának régi

házához. Nemrég bemerészkedett

az ecetfákkal telenőtt, dudvával

fölvert, végképp elvadult udvarra.

Acsargó kutyaként én rontottam rá,

de bejutott. Milyen a kert, a ház…?

Ott Ádám is lakott… Felejthetetlen

három-négy év… Amerre néz, kihalt

mindaz, mit ő még elevenen látott,

amikor idelátogathatott.

A szeretője kávéval kínálta

itt, legkedvesebb olvasóhelyén.

4

Meghatva lép a hűs szobába Éva.

Ott állt a lámpafényben asztala,

rengeteg könyv, az ablaknál az ágya.

Modern cella. Ám előtte megnyílt,

ha beszélőre eljöhetett éppen.

Köztük ádáz szerelmi viharok

dúltak akkoriban. Hogy ők együtt – vagy

Ádám még Lilittel…? Hogy ezek a

falak mennyi ölelkezést meg sírást

láthattak! Hány és hány fogadkozást

meg szószegést vagy hízelgő csitítást…

(Hogy én most hallgassak a többiről…)

Mióta áll itt? Föleszmél, megborzong.

Már sötétül, késő van. Hideg szél.

5

Amikor első regényem hősnőjét

odautaztattam, szinte semmit

se tudtam Váradról. Kilencvenötben

találtam ki, ott látogassa meg

tizenöt őszén Jadviga a frontra

vezényelt férjét. Réz Pali mesélt

a Bémer térről, a Rhédey-kertről,

ez jó, akkor ott találkozzanak.

Hősöm feszült, rövid a kimenője,

asszonya vigasztalja, röpül az

idő a fák alatt. A nő magában

megnézi még egy angol hercegnő,

Claudia sírját. Hogy imponáljak

Réznek, ezt csak azért írtam bele.

6

Ádám a Tiergartenbe rendszerint úgy

sétál ki, hogy előbb megfürdik a

Potsdamer Platz elsöprő forgalmának

szokásos eufóriájában.

Az eleven Berlinnek ez a szíve

– szemben a dicső múltnál is dicsőbb

nagyratörés gőgös, ám holt terével.

Itt embernek való élet folyik,

mi több: pezseg, duzzad, száguld, kiárad.

S habár zsúfoltan zakatol, ez nem

idegbajos, hanem lendületes rend.

S a jövő biztató? Ott hirdetik

már nyolc emelet magasan a biztos

győztest: Victoria Versicherung.

7

Van már hősömnek is híre és terve,

bírálható regényfejezete,

s a Körös- és a Spree-parton játszódik

sok eltökélése, tévelygése.

Azt próbálja kipréselni magából

olykor, hogy életcélja mi legyen,

de szem elől épp ezt téveszti máskor.

Aztán fennakad a saját nevén.

Mert vajon jelent-e valamit az, hogy

ember, föld, drágakő vagy almafa?

Ez nem ad értelmet tetteinek sem,

de választásait se könnyíti.

Kiáll és kiteszi magát. Mi jön majd?,

csak sodródás vagy sorsépítkezés?

4

1

Negyvennégy tavaszán vitt át a sátán

egy nagy palánkon, újabb utamra.

Poklának tornácán túlra röpített,

a nagyváradi zsidó gettóba.

Egy kedves lány – talán Éva lett volna? –

bevezetett egy furcsa szektába.

Magukat kommunistának nevezték,

s egy titkos pártsejtbe tömörültek.

De nem csupán világnézeti klikként

rejtették s izolálták magukat,

hanem fizikailag is. Bebújtak

egy malom beomlott raktárának

alagsorába, a muszáj-nagygettón

belüli konspiratív kicsibe.

2

E hangütéssel hősöm feltűnően

tömör formában foglalja össze

új helyzetét. Folyamodik egyrészt az

állítólagos varázsigéhez:

vezess!, s akkor tetszés szerinti távot

ugrunk az időben, előzmény nincs,

átmenet sincs. Csakis a beejtés van

„a médiász résébe”. És elég

esetlegesen jutnak napvilágra

vagy lesznek érthetők a részletek.

Hiszen, ha bármit eltakar Apfelbaum

is, kalauzoló ördöge is,

marad a képzelet, s ezt pótolhatjuk

angyali (Lenke-féle) pletykákkal.

3

Itt van mindjárt Ádám affektálása,

hogy Évával találkozott, vagy sem.

Hisz elhiheti-e valaki, hogy nem

tudja eldönteni, ezért kérdi:

– Ti úgyis konspiráltok, hívhatnálak

Évának…? – De hát én Éva vagyok. –

Orsi szerint nagyon is hasonlít rá,

de Lenke azt mondja, hogy őt inkább

emlékezteti Lilitre. – Tökmindegy –

von vállat Charlie –, attól nyugodtan

hívhatják Évának is. – Vagy Lilitnek…

– Mintha mi már találkoztunk volna –

dadogja Ádám –, és te vagy az Éva.

– Te meg Ádám vagy, ha nem tévedek.

4

Negyvennégy május hányadika van most?,

nem ártana ezt tudni, mert ettől

függ az, hogy Ádám milyen események

közé zuhant. Tizedike után

lehetünk, mivelhogy befejezték már

a huszonvalahány-ezres tömeg

hat nap alatt való bezsúfolását

harminchat utcácska házaiba.

És összezárták ekkor a gettóban,

a Szarvas–Bertsey sarkon Ádám

apjáékat is még három családdal.

Bár Juliska és gondozónője,

Jolán – állítólag csak négy-öt napra –

a Blaha Lujza kilencben maradt.

5

Ám ezt csak Lenke pusmogta, s az kérdés,

Ádám vajon hallott-e minderről.

Hisz azt mondják, hogy nemigen járt össze

családtagjaival, bár visszatért

Nagyváradra, de búvóhelylakásba.

Többet nem tudni. Akkor látjuk csak

viszont, mikor a kisgettó-raktárnál

Évával épp egymásba botlanak.

S elhisszük: Csak úgy tűnik nekik, mintha

korábban már találkoztak volna.

Viszont hogy tényleg, mint mondják is, első

látásra megbabonázták, vagy hát,

magyarán szólva, megkívánták egymást,

azt láthatjuk most saját szemünkkel.

6

Csók közben fulladozva keresgélik

a szót, hogy ez most itt fölismerés,

avagy egymásra találás, míg meg nem

egyeznek: kezeskednek egymásért.

– Ez az…! Hiszen kezeskedünk… – Kimondjuk? –

Többet nem mondják, viszont azt teszik

mohón minden ujjukkal, mindenükkel.

De megzavarja őket valaki,

szétrebbennek, amint benyit egy férfi.

A lány bemutatja: – Lóczi Ferenc,

a pártsejtfőnökünk, ő meg Apfelbaum

Ádám. Ugye, hogy velünk maradhat? –

A sejtvezér meghökken, mert előbb még

megejtené a lekáderezést.

7

– Te voltaképp honnan is jössz? Tudhatnánk

az előéletedről bármit is? –

kérdez bele a kellős közepébe,

de Ádámot nehéz kifaggatni:

– Jaj, rég volt! Magam is alig emlékszem…

Elég sok rossz tapasztalat. Hát te? –

Ferenc a visszakérdezést nem tűri:

– Rideg szülők, szeretetmegvonás?

Poroszos normák önhibáztatással?

– Nem annyira. Mért, nálatok igen?

– Nem kaptál soha jutalomcukorkát…

– Ütlegeléssel ráadásul, nem? –

tetézi Ádám, hogy Lóczi lecsapja:

– És bárhol bárki bántalmazhatott?

5

1

A mi fiktív angelusz-háromságunk,

az Orsi–Lenke–Charlie angyalraj

a háború nyomában – túl az első

szembesülés sokkján – sírva tallóz.

Levetítik, s ami jön, végignézik:

Tájkép tájkép után, csata után.

Egyszer csak: – Odanézz! Ilyen csodát még…! –

kiáltja Lenke, mert fölismeri

a tolószékes Apfelbaum Juliskát.

A pokolból taszította magát

idáig, ez van az arcára írva,

de hogy miként, az elmondhatatlan.

Úgy néz ki, meg akar szólalni mégis,

előregurul, és beszélni kezd:

2

– Hogy itt, ahol a halál mind kiölte

az örömöt, én mit kereshetek?

A vész betört ajtónkon, és magával

sodort mindnyájunkat, földúlt mindent.

Tán Isten hatalmas ujja érintett,

az ég büntetése sújtott le ránk?

Kérkedve járt a gyilkolás, a rablás,

égen-földön se részvét, sem segély.

Hitünk elveszett, elhagyott teremtőnk,

a málló szobrok elporladnak mind.

Hát hol találjak új istent magamnak,

ki újra fölemel a salakból?

A hitetlenség pusztít városomban

hatalmasabban, mint a döghalál…

3

Angyalaink csak olyankor tartoznak

munkakörileg beavatkozni,

s rögtön jelentést tenni, hogyha isten-

tagadás vagy -gyalázás forog fenn.

– Vészhelyzet – most elsőnek Charlie jelzi –,

kapcsoljunk át! – Mert amit ez a lány

kimondott, többszörösen kimeríti

a hivatkozott határátlépést.

Ezt jelenteni kell Orsi szerint is,

pláne, hogy Juliska mondja tovább:

– Te korcsult nemzedék, el fogsz pusztulni!

Nem él az Úr, hogy gondja lenne ránk,

és nincs hatalma rajtunk, hogy új népet

és új eszmét hozzon a világra.

4

De sem Juliska prófétaságára

nincs több idő, sem örvendezésre,

hogy túlélte, sem elmarasztalásra

elrugaszkodásáért Istentől.

Mert némi utóvédharcok kezdődnek,

nem messze heves puskaropogás…

A színt – e nagyváradi tájat – ekkor

szovjet katonák népesítik be.

Juliska örömmel fogadja őket.

Egyikük rögtön enni ad neki,

másikuk inni, szépen tologatják.

Majd kiborítják kerekesszékéből,

és sorban mind megerőszakolják,

s mint feslett kurvát föl is pofozzák.

5

A meggyalázott lány jajveszékelve

édes jó Istenét szólítja meg,

de nyilván megszokásból… Így gondolják,

s ezért iszonyúak az angyalok

vöröskeresztes nővéri üzembe

helyezve… Hát minek továbbítsák

Juliska segélykérését Uruknak…?

Lucifer viszont így nyilatkozik:

– E látvány kissé tán hányingerkeltő,

de nem emberrel kell-e küzdenem?

Mit én nem bírok, ő teszi helyettem,

hasonló tréfát gyakran láttam már.

Leáldozik most a horogkeresztnek,

a vérengző vörös csillag marad.

6

Minthogy kiáltozott a megtiport nő,

igenis hogy megjön a segítség.

Mihelyt a harcosok eltakarodtak,

abban a percben, a legmagasabb

helyről való lélekerősítéssel,

rögvest ott teremnek az angyalok.

– Az Úr meghallgatott. Tekints körül hát,

újjáéled az elkorcsosult föld. –

Most Orsi szózatát Charlie folytatja:

– E pufajkás, barbár vitézek, ők,

kik üszköt vetnek fényes városokra,

s lovukat templomoltárhoz kötik…

A satnyult erekbe a frissítő vért

ők hozzák. És a testvériséget…!

7

– …fogják hazudni, angyalom, így érted? –

tapossa szét az égi szárnyasok

kincstári optimizmusát az ördög.

Mindnyájuknak torkán akad a szó,

és hátat fordítanak Lucifernek.

Egyedül Lenke nem bírja tovább,

odamegy Juliskához, s fölállítja

feldöntött kerekesszékét. Aztán

mégiscsak ő ül le inkább a lányhoz

a földre, magához vonja fejét,

majd ölébe fordítja és dajkálja.

Betakarja egy férfikabáttal,

bebugyolálja, míg ki tudja honnan

való kis dalocskát dúdol neki.

6

1

A hatodik fejezet úgy induljon

– könnyen elképzelheted, olvasóm –,

hogy női elbeszélőhangot hallunk

– rögtön felismered, hogy Éva az –,

de sem arcot, sem alakot ne lássunk.

Hogy mindeközben vaksötét legyen,

vagy lassan néznivaló is derengjen,

ez kérdés, viszont megvilágítást

ne használjunk, csupán természetes fényt.

Megrázóan szép, nyugodt hang lenne

– mondjuk Tóth Ildikótól kérném kölcsön,

ha nem bánná, de te választhatsz mást –,

mint Éva bensőséges, meghitt volna,

narrátorként pedig tárgyilagos:

2

– Apfelbaum Ádám és Lucifer ülnek

a vonaton ötvenhat november

végén. Fűtetlen fülkében indultak

Nagyváradról keletre, délután.

Lucifer rém izgatott, érthetően,

mert Budapesten forradalom volt.

– Netán még tart…? – ezt morogja az ördög.

– Amúgy meg Lucián vagyok, legyen

világos – helyesbíti a bemondót.

– Megbuknak a kommunisták? De jó! –

ugrálva lelkendezik Lenke angyal.

– Nyugtával dicsérd a napot! Tudod,

kukorékolásból sosem lesz hajnal! –

Így ábrándítja ki Charlie Lenkét.

3

De Éva folytatja műsorközlését:

– Máskor Ádám nem vonaton jelent,

hisz Pestről jövet Váradon leszáll,

ott várja Luciánt Bukarestből,

találkáikat így félúton tartják.

A tartótiszt hat éve ajánlgat

egy városátépítési tansétát

a besúgáshoz: a Rákóczi út

Ádámék régi lakásáig végig.

Ám hősünk elhárítja, egy koszos

italmérés homályában sokkal jobb…

Vagy jó időben a múzeumnál,

a püspöki-székesegyházi parkban

valamelyik félreeső padon.

4

– Ám Lucián ma Ádámot nem hagyta

leszállni, hanem maga is fölszállt,

tekintve, hogy a helyzet fokozódott.

Ádám a párt rangos tudósaként

Pesten kutat, most éppen kollégái

forradalmi dolgairól fecseg.

– Ellenforradalmi…! – A szekus rögtön

lecsap. – S egyébként sem fecseg. Jelent!

– Csucsánál majd fölszállok én is, addig

Ádám Iksz-Ipszilonékról… jelent –

így közvetíti Éva, hogy az éppen

Mezőtelegd előtt zakatoló

vonaton mi történik. Lucifernek

mégiscsak így tetszik: – Besúg nekem.

5

Elkalandozik Apfelbaum figyelme,

most azt nézi a vonatablakból

– hajdan sokat járt erre Kolozsvárra –,

hogy fordul el Pusztaújlak felé

az országút, s onnan a Sebes-Köröst

majd északon kíséri Élesden,

Tinódon át Köröstopáig. Ám ott

a hegyre tekeredik föl, hogy majd

a folyó völgyéhez és a sínekhez

csupán a Királyhágóról való

lekígyózás után találjon vissza.

De innen egymásba simulva fog

fonódni út, vasút és Sebes-Körös

hosszan, egészen Bánffyhunyadig.

6

Ilyen vonaton és ezen az úton

egy átkelésnél jelen voltam már

– de kilencszáznegyven szeptemberében,

egy készülő regényem elején.

Pirkad már épp a csucsai kastélyhegy

mögött az első mondatban, mikor

a visszacsatolási ünnepségre

Kolozsvárra utazókkal a nyílt

pályán áll meg a vonat csikorogva.

De igazán itt hetvennyolc őszén,

a feketetói vásárban jártam

először, apám autóján, pesti

barátokkal. Viszont egyáltalán nem

gondoskodtunk magunknak szállásról.

7

A Ladát Csucsánál tudtam csak hagyni

az árokparton, olyan tömeg volt

a Körös mentén végig. Vásároltunk

parasztinget és varrottas bujkát,

rézműves cigányoktól helyben ásott

kis földikohóban öntött bárány-

csengőt. Az első éjszakát az autók

ülésén próbáltuk átvészelni,

de másnap estére már szégyenszemre

egy ismerősünk barátját leptük

meg ismeretlenül. Lett meleg étel,

ponyva a kocsinak, ital és ágy.

Csak hajnalban a vasútállomáson

döbbentem rá, hogy Váradon vagyunk.

7

1

Meséim utolsó, de nagy fesztávú

ugrása szintén Berlinbe röpít

el – ezerkilencszáznyolcvankilencbe,

hogy ott bukkanjunk rá hőseinkre.

Bár arra, hogy az ötvenhat utáni

emlékezetes dátumok közül

miért e távoli kerül csak sorra,

nincs észszerű válasz, ez így esett.

Habár találomra, de én böktem rá,

és meglehet, hogy más jött volna ki,

ha Prágában vagy netán Gdańskban élnék,

és nem Pesten. Hát inkább mondjuk így:

A nagy ígéretek rulettgolyója

Berlinben állt meg kis pörgés után.

2

Ha gépen szállsz fölébe, legfeltűnőbb

e tájban, hogy ketté van szelve egy

rettentő kunkorvonallal a város.

A nagy világbotránnyal, s ez a Fal.

Ha angyalaink reptetnének téged,

elő is adhatnák, hogy vágták szét

egymástól a Tiergartent és a Mittét.

Prenzlauer Berg és Pankow lemetszve

Weddingről? Friedrichshain pedig Kreuzbergről?

Orsi és Lencsi részletezhetnék

a belvárost, melyből osztozkodáskor

mintha csak kiharapott volna még

a szovjet szektor zsákmányként egy teljes

Unter den Linden léptékű koncot.

3

A Fal a Potsdamer Platztól északnak

a Brandenburgi kapun keresztül,

a Hohenzollern-csatorna mentén fut

a Boyenstraßéig, hogy ott aztán

a Liesen-, Garten- és Bernauerstraße

cikcakkja legyen a határvonal,

a sportparknál viszont balra föl tartson.

A Potsdamertől délre a Stresen-

mann-, majd a Niederkirchner–Zimmerstraßén

– s a Checkpoint Charlie átkelőn – halad.

Van egy törés, ahol a Fal fölkúszik

a Kommandantenstraßéra, s onnan

a Stallschreiberstraße–Engeldamm ívén

a Spreehez juthat el s délkeletnek…

4

De képzeljünk el most egy ünnepélyes

nyitányt, kantáta-prelúdiumot

fanfárokkal, kamarazenekarral!

Hogy Orsi, Lenke meg Charlie műbőr

mappával kezükben fölsorakoznak.

Hangvillanás – és rázendítenek

angyali üdvözletükre. Tehát ez

annunciáció, melynek során

közhírré teszik, hogy a vörös önkény-

uralom megdöntésének terve

megfogant, hál’ Istennek… – Nem úgy értve…! –

Lenke tombolni kezd, mivel Charlie

vérlázítóan súgta a fülébe

az isteni aktus mibenlétét.

5

– Helyetted szégyellem, Charlie, gyalázat…!

Ne kérdezd, Orsi, nem ismétlem el…! –

Beintenek még egyszer önmaguknak,

s kántálják, hogy a diktatúrának,

nagyon úgy néz ki, most már befellegzett,

erői megrogytak, uralmának

vége, vértelen vérbe fojtásának

kidolgozása terv szerint halad.

Arról nem szokott, most sem szól a fáma,

hogy hol halad, s ki a kidolgozó.

Ki dönt arról, hogy döntsük meg a rendszert,

alulról jövő kezdeményezés

legyen, vagy sem, s ki engedélyezhesse,

erről vitatkoznak az angyalok.

6

Viszont a felvételt muszáj folytatni.

Új strófában Apfelbaum Ádámot

magasztalják világhírű tudósként,

de Charlie szerint ez erős túlzás,

szóval ki kéne hagyni az egészet.

Hogy Kelet-Berlinnél nyugatabbra

nem is jutott, ez tény, Orsi szerint is.

– Még mindig nem? Szegény! De hát van még

ideje, nem? – Miért, hány éves? – Mindegy,

akárhány, ez tökmindegy nála, mert

nem öregszik. – De nyilván náluk is van

valamilyen… életpályamodell?

Amúgy csomó más szempontból se kóser

egy efféle tartós megrekedés.

7

– Én ezt a lesajnáló, gúnyos hangot,

mert jól hallom, kikérem magamnak!

Beosztott égi szárnyasok mióta

kompetensek habilitációs

és karrierügyekben?, ez hallatlan!

Csekély értelmeteknek halovány

fogalma sem lehet arról, hogy én mit

kutatok és projektmenedzselek.

S hogy népeink barátságát miféle

(itt most nem részletezhető) módon

szolgálom még, a tudomány oltárán

önzetlenül hozva áldozatot.

– Viszont az angolt, ugye jól hallottuk?,

még mindig elég gyatrán beszéled!

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Parti Nagy Lajos
Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
A borító Joshua Lambus fotójának
felhasználásával készült
© Joshua Lambus, 2022
www.jlambus.com

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4199 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence