Guido Tonelli

Idő

Khronosz megölésének álma

részlet

Corvina

© Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milano
First published as Tempo by Guido Tonelli in April 2021
by Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milano

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Guido Tonelli: Tempo. Il sogno di uccidere Chrónos,
Feltrinelli, Milano, 2021

Hungarian translation © Balázs István, 2023

A könyvet tervezte: Karcagi Klára
A borítón használt grafika forrása: Shutterstock.com/korkeng

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6921 2

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Bátor gyermekeimnek, Diegónak és Giuliának

„Ó, idő, te, ki felemészted a dolgokat…”

Leonardo da Vinci: Arundel-kódex

„Alice: Meddig tart az örökké?

Fehér Nyúl: Néha csak egy pillanatig.”

Lewis Carroll: Alice Csodaországban

„Végtelent – a Mostak alkotják.”

Emily Dickinson: Versek

„Időm letelt, a dalnak vége,

Talán mondhatnék többet.”

Roger Waters: Time

(The Dark Side of the Moon)

Tartalom

Bevezetés

Első rész: A pörgettyűk varázsa

1. Az idő feletti uralom vágya

Amikor megtörik a varázs

Az élet ideje

Edények és sírok: a jelen, a múlt és a jövő születése

2. A mi időnk

Az idő érzékelése

Amikor Khronosz vadul és szabadon grasszálhatott

Az idő kelepcébe csalása

Khronosz diadala

Második rész: Ahol megáll az idő

3. Furcsa pár

A cseppfolyóssá váló és összetöredező idő

A lágy órák

Elképesztő pontosság

Pénzcsinálás a relativitással

A nagy filozófusok és Piroska

4. Az idő hosszú története

Az idő kezdete

Az idő vége

Az idő a nagy kozmikus távolságok világában

Csodás illúziók és fantasztikus kimérák

Amikor három Nap energiája könnyedén utazik a téridő hullámain

5. Amikor megáll az idő

A párizsi kommün órái

Pokoli helyek, ahol az időnek nyoma vész

A Betelgeuse látványos vége

A megfélemlítés bajnokai

Fizika az idő üres pontjaiban

Harmadik rész: A mulandó létezés és az öröklét között

6. Az élet részecskeként

Egy furcsaságokkal teli világ

Felrobbanó tömegek és aránytalanul hosszúra nyúló idők

Kozmikus szupergyorsítók

A kis piros-fehér téglaház

7. A végtelen kis méretek ideje

Egy maroknyi kiválasztott

Az efemer jelenségek szertefoszló birodalmában

A müonok vakmerő élete

A kvarkok szépsége, bája és szégyenlőssége

8. Egy nagyon különleges kapcsolat

A Dioszkuroszok élete

Kairosz megragadása az üstökénél fogva

Az idő mérése energiával

A hírnökök, Hermész pártfogoltjainak portyázásai

Tökéletes páros

9. Megfordítható-e az időnyíl?

Egy egyenlet olyan világot tár elénk, amelynek létezését nem sejtette senki

A szimmetria Szent Grálja

Egy vers vagy egy jó bor titka

Entrópia és az idő visszafordíthatatlansága

10. Khronosz megölésének álma

Ősi sugalmazás: állítsuk meg az időt!

Időgyilkosok

Nosferatu

Epilógus: A rövid idő

Köszönetnyilvánítás

Névmutató

Jegyzetek

Bevezetés

Emilio Folegnani a Walton-kőbányákban, az Apuai-Alpokban – ott, ahol a világ leghíresebb fehér márványát fejtik – dolgozott. Izmos ember volt, hatalmas kezét a munka durvává tette. Kőfaragóként tevékenykedett. Ez a mesterség ma már nem létezik: fakalapáccsal és vésővel a kőfalból frissen kivált tömböket igazította ki.

Az összes kőfejtőhöz hasonlóan Emilio is rendíthetetlen embernek tűnt, sziklaszilárdnak, akár a nyers márvány, amelyet a hegyből bányászott ki. Nem volt bőbeszédű: kurtán válaszolgatott, csak rövid mondatokban beszélt. Veszélyes munka jutott neki, dinamitrudakkal kellett tudnia bánni, és mint minden kőfejtő, ő is az életét kockáztatta, amikor a nagy sziklatömböket elmozdították. Az ilyen vágású emberekre nem volt könnyű ráijeszteni.

Az egyik ritka alkalom, amikor öt percnél tovább beszélt egyhuzamban, 1961 tavaszán, egy évvel a halála előtt fordult elő. Azt mesélte el, mi történt vele ugyanazon év február 15-éjén, reggel fél kilenc táján.

A tél legzordabb heteiben a kőbányákban felfüggesztették a munkát, mert odafent túl sok hó esett, és mindent beborított a jég. Ám a kőfejtők közül ebben az időszakban sem ült senki ölbe tett kézzel. Mindenkinek volt egy kis földdarabkája, amelyet megművelt, hogy legyen burgonyája, káposztája, a jószágok számára pedig takarmánya.

Emilio is kint volt a meredek lejtőn fekvő, aprócska birtokán, egy feltört földdarabon, amelyet évek kemény munkájával sikerült elhódítania a természettől. Kivágta a fákat a domboldal egy darabján, és a területet megszabadította a kövektől, hogy kicsiny, megművelhető teraszokat alakítson ki rajta. Ahogy ott állt és ásott, a reggeli fény elhalványult, majd hirtelen minden elsötétült. „Itt a világvége” – gondolta, miközben könnyek csordultak végig az arcán, és térdre ereszkedve, összekulcsolt kézzel imádkozni kezdett. Ahogy mindezt elmesélte, még mindig látni lehetett a tekintetében a felindultságot és a félelmet. Rövid idő után – ami számára egy örökkévalóságnak tűnt – a Nap visszatért, hogy bevilágítsa a Földet, és minden újra életre kelt.

Nagyapám, Emilio élete során először és utoljára élt át egy teljes napfogyatkozást. Az újságokból és a tévéadásokból már régóta lehetett értesülni róla, de a hír nem jutott el az Apuai-Alpok kellős közepén fekvő Equibe, ebbe a háromszáz lelket számláló kis faluba, oda, ahol élt. De az is lehet, hogy a hír csak az ő figyelmét kerülte el.

Manapság, ha bolygónk bármely régiójában napfogyatkozást jeleznek előre, nagy a várakozás és az izgalom. A jelenséget minden szögből lefilmezik, és a látvány felülkerekedik az összes nyugtalanító mozzanaton. Nem volt ez azonban mindig így. Nagyapám tanúbizonysága nyomán megérthetjük, milyen szörnyű félelmet élhettek át őseink, amikor hirtelen megszakadt a nappalok és éjszakák váltakozását és az évszakok egymásutánját meghatározó, szabályos ritmus.

Ennek az atavisztikus félelemnek némi maradványa megőrződött bennünk is. Ezért még ma is, amikor valami váratlan dolog megakasztani látszik e csodás jelenségek szabályszerű menetét, az az érzésünk: az idő összekuszálódik, és – attól tartva, hogy az egész világ darabokra hullhat szét – félelem telepszik a lelkünkre.

Ez megtörténik minden alkalommal, amikor egy emberi közösséget, legyen az kicsi vagy nagy, hirtelen szerencsétlenség ér. Amikor egy robbanás vagy egy erős földrengés romba dönt egy várost, az esemény felborítja a hely lakosainak az eddigi életük ritmusát meghatározó időérzékét. A túlélők beszámolói mind hasonlítanak egymáshoz. A rémület pillanatai minden másodpercet egy valósággal örökkévalónak tűnő időtartammá tesznek, és ennek a legapróbb részleteire is pontosan képesek visszaemlékezni. A megrázkódtatás emberek ezreinek életét töri örökre ketté egy „előttre” és egy „utánra”, és ők már nem ugyanazok: hirtelen választóvonal ékelődik létezésük két szakasza közé. A katasztrófa egyik pillanatról a másikra megváltoztatta őket; valami helyrehozhatatlanul eltört, az idő pedig mintha véletlenszerűen és kaotikusan folyna. A bizonytalansággal teli jövő félelmet szül, a „soha el nem múló” múlt pedig nem hagyja nyugodni őket: a traumatikus élmény, amelyet a pánik érzelmileg mélyen bevés emlékezetükbe, vissza-visszatér, és égető fájdalmat okoz.

A pandémia idején ezt a tapasztalatot az egész világnak át kellett élnie. Tekintsünk csak vissza néhány hónappal ezelőtti életünkre: úgy tűnik, mintha évek teltek volna el. A legnehezebb napok alatt érzett félelem, amelyről azt hittük, hogy már leküzdöttük, változatlanul felüti a fejét, mihelyt a fertőzésszám újra növekedésnek indul. Aggódva gondolunk a jövőre, és már méregetjük, mennyi minden megváltozott – talán soha többé nem lesz semmi olyan, mint korábban.

„A világ szétesett; átok ül rajtam, mert én kellek hozzá, hogy összerakjam.” Amikor Hamlet kimondja ezt a két verssort, már világosan kirajzolódik az események láncolata, amely majd a tragédia hátralévő részének menetét meghatározza. Épp megtörtént a létező legszörnyűbb elvegyülés: a kísértetek világa keveredett az emberek világával. Az apa, akit fivére, Claudius álnok módon meggyilkolt, megjelent a fiának, hogy elmondja neki a valót, és hogy felszólítsa: tegyen igazságot.

Szörnyű bűntett forgatta fel a fennálló rendet. A király fülébe öntött méreg felborította a legitim öröklés rendjét, összezavarta a nemzedékek váltakozásának szabályos ritmusát, és minden rothadó vadnövények kusza összevisszaságaként süpped bele az erkölcsi fertőbe. A vonakodó Hamlet dolga lesz, hogy helyreállítsa a kizökkent időt, és érvényt szerezzen az igazságnak.

Shakespeare-nél jobban senki sem tudta érzékeltetni azt a fojtogató és megzavarodott légkört, amelyet akkor élünk át, amikor az idő rendezett sodra összekuszálódik. Dániában a testvérgyilkosság, a saját vér elleni erőszak megtépázott minden emberi kapcsolatot. Káin bűne, az összes olyan erőszak előfutára, amelyre az ember csak képes, felforgatja a kozmikus rendet uraló, szabályos ritmust. Minden megfertőződik egy rosszindulatú kórsággal. Fejetlenség és zűrzavar bomlasztja a társadalmi kötelékeket, mígnem az mélyen behatol az emberi lélek legrejtettebb zugaiba is. A kiontott vér által megmérgezett idő a lélek mélyére is eljuttatja a rontást, és halálos veszélyt jelent mindenki számára. A túlélés érdekében Hamlet az őrületben talál menedéket, és a történet elbeszélésében lel rá a kiútra. Amikor a vándorszínészek társulata a színpadon – ami az alakoskodás valóságos megtestesülése – előadja apja meggyilkolásának történetét, mindenki számára kiderül az igazság. Felülmúlhatatlan metaforája ez a művészet erejének, amellyel megmentheti a világot.

És lám, itt vagyunk most négy évszázaddal később egy olyan korszakban, amikor számunkra is úgy tűnik, hogy kifordult sarkaiból a világ, és egy, az emberiséget évezredek óta foglalkoztató rejtélyen töprengünk: mi az idő? Képesek leszünk-e valaha is legyőzni könyörtelen előrehaladását? Visszafordítható-e az időnyíl? Valós létező-e, vagy csak hatalmas érzékcsalódásról van szó?

Ahhoz, hogy elmélyedjünk ebben a kérdésben, meg kell értenünk, hogyan jött létre időérzékelésünk, és mikor jelent meg először távoli őseinknél a múltra, jelenre és jövőre történő tagolás. Mindenekelőtt azonban fontos kiderítenünk, mit is jelent az idő a bennünket körülvevő anyagi világ számára.

A modern tudomány lehetővé teszi, hogy felfedezzük a világegyetem legeldugottabb szegleteit is, és amikor szubnukleáris dimenziókban lejátszódó jelenségeket elemzünk, az idő egészen más jellemzőket vesz fel, mint amilyeneket megszoktunk. Ugyanez történik a kozmoszt nagy távolságokra benépesítő óriási objektumok, galaxisok vagy galaxishalmazok megfigyelésekor is. Ebben a két, egymástól oly távol eső világban az idő bennünket évezredek óta elvarázsoló, kiegyensúlyozott és állandó sodrása megcsavarodik, cseppfolyóssá válik, széttöredezik. Tér és idő elszakíthatatlan párosnak tűnik számunkra. Mindez már nem elméleti absztrakció, hanem az egész világegyetemet elfoglaló, anyagi szubsztancia, amely rezeg, hullámzik és deformálódik.

Együtt fogjuk megismerni az idő hosszú történetét, őrületes születését és különös fejlődését. Képzeletben olyan rémisztő helyekre fogunk utazni, ahol megáll az idő, és álmélkodva fogjuk felfedezni, mennyire szoros a kapcsolat az idő és az energia között. Olyannyira különleges ez a kapcsolat, hogy a vákuumból képes volt egy csodás anyagi világ megszületését előidézni.

A görög mítoszokban Kronosz titánként, Uranosz és Gaia fiaként jelenik meg. Kronosz felfalta saját gyermekeit, mert Gaia azt jósolta neki, hogy egyikük ledönti majd őt trónjáról; egyik örököse ugyanazt csinálná vele, amit ő tett, amikor apja ellen lázadva megfosztotta őt férfiasságától, és átvette a helyét. Mivel azonban a gyermekei isteni lények, Kronosz nem ölhette meg őket, ezért, hogy ne árthassanak neki, felfalta őket. Szörnyű metaforája ez legmélyebb szorongásainknak: az idő nemcsak bennünket emészt fel, hanem összes leszármazottunkat, és velük együtt mindazon alkotásokat is, amelyekről azt hittük, örök életűek lesznek. Egyedül Zeusznak sikerült elkerülnie végzetét, mert Kronosz, akit félrevezetett nővére és egyben hitvese, Rheia, az újszülött helyett egy követ nyelt le. Így Zeusz megmenekült, és amikor felnőtt, Métiszhez, a legidősebb titán, Ókeanosz leányához fordult segítségért. Métisz olyan varázsitalt adott Kronosznak, amitől az kihányta a lenyelt gyermekeit. Zeusz velük együtt háborút indított Kronosz és a titánok ellen, majd tízévi harc után – ügyének megnyerve másokat is – beteljesítette a jóslatot: apját a többi titánnal együtt a Tartaroszba vetette, és a teremtett világ uraként elfoglalta a helyét.

Így végzett Zeusz Kronosszal, de vajon elpusztítható-e a hasonló nevű Khronosz, a megszemélyesített Idő? Khronosz megölésének álma, az Idő megállításának vágya formájában, rendre visszatér az emberi közösségekben, vagy abban az illúzióban, hogy képesek vagyunk kiszorítani az időt a természetben elfoglalt központi helyéről. De meg fogunk-e tudni valaha is szabadulni Khronosztól?

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Falus János
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Playfair Display – SIL Open Font License