részlet

Corvina

© Odile Jacob, 2023

Hungarian translation © Szende Gabriella, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Ludovic Slimak: Le dernier néandertalien. Comprendre comment meurent les hommes,

Odile Jacob, Paris, 2023

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Borítófotó: Shutterstock.com/Dan Shachar

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7012 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Bevezető

– Apa! Olyan szomorú, hogy még a pillangók is meghalnak! – hozott oda nekem a kisfiam egy törékeny kis szövetdarabra emlékeztető, megtépázott lepkeszárnyat. Annyira meghatottnak tűnt, hogy túl gyorsan szaladtak ki a számon a szavak: – Nem baj, kis barátom, lehet, hogy szép halált halt, mert öreg volt már.

Mintha egy pillangó természetes halála így elfogadható lenne egy alig néhány éves kisgyereknek. A mosolyomra kérdések áradata érkezik tőle – mintha nem látnám, mintha már nem volnék képes arra, hogy meglássam a fontos dolgokat.

Pedig valóban, elég szomorú, hogy már a pillangók is meghalnak.

Ez a már hatalmas és legyőzhetetlen, láthatatlan határt rajzol a létezésünk köré. Már beléptünk a szomorúság birodalmába.

Azon a reggelen megint nehéz volt a szívem – egy megtépázott szárny miatt. Vajon a pillangó miatt szomorkodtam, vagy azért, mert a kisfiam felfedte előttem, hogy már nem tudok szenvedni a fontos dolgok miatt? Talán azért, mert a szomorúság mindig elfog bennünket, amikor már nem látjuk ezeket a láthatatlan határokat.

Ugyanezen a napon egy őskori barlang porában felfedeztem az egyik utolsó Neander-völgyi ember maradványait. Ennek a testnek, ennek a távoli halálnak a maradványai nem csupán egy ember halálát jelezték, mint a pillangó szárnya. Úgy halt meg, mintha vele együtt fajának összes pillangója elpusztult volna. Ő és az övéi is mind meghaltak. Egy napon mindannyian meghalunk. De képzeljük el, ha mindannyian együtt halnánk meg. Mint gyermektelen halottak csoportja. Vagy ha lassú halálban pusztulnánk el: nemzedékről nemzedékre több lenne a halott, mint a gyermekek száma.

Így halnak meg az emberek? Vagy úgy halnak meg, ahogy élnek, ahogy Aragon és Ferré mesélte nekünk, és csókjaik a távolból követik őket?1 Mi lenne, ha még a csókjaik sem követnék őket többé? Mi lenne, ha minden ember egyként, együtt halna ki? Szép halállal. Mert már elég öregek hozzá.

Senki sem tudja, hogyan halnak meg az emberek. És mégis meghalnak.

Ez a könyv gondolataim gyűjteménye erről a halálról. Egyedi. Váratlan. Mégis elkerülhetetlen. A halál itt ólálkodik. Mindig. Annyira elkerülhetetlen, hogy talán nem is kellene megkérdőjeleznünk. Mintha nem is a kihalás, hanem inkább a túlélés lenne a meglepő. Mintha nem a velünk valaha kapcsolatban állt összes emberi faj pusztulása lenne anomália, hanem a mi fajunk túlélése. A halál kísért bennünket, mindig, mintha minden utcasarkon várnánk, mint egy régi barát érkezését. Vajon eljön végre? Vagy az emberiség folytatja útját úgy, hogy soha nem viszi el a kaszás?

Amikor 2015 augusztusában váratlanul szembesültem az egyik utolsó Neander-völgyi ember megdöbbentő felfedezésével, csak ennek az embernek az útjára tudtam gondolni, aki családjával együtt örökre kihalt. Ez az ember, ez a halott, ez a halál talán elárulhat nekünk valamit. A saját utunkról. A holnapról. Azon tűnődöm, vajon hogyan halnak meg az emberek.

I. fejezet Váratlan zűrzavar a felfoghatatlan felé vezető úton

Az ismeretlenbe tett első lépések

A régi Neander-völgyi barlangok földjének és kovaköveinek szagában van valami meghatározhatatlan. Nehéz. Száraz és nedves egyszerre, kicsit olyan, mint a régi papír illata, értik? Szinte kellemetlen, de mégis olyasvalami, ami arra késztet, hogy újra és újra megszagold. Mintha emlékeznénk erre a semmihez sem hasonlítható szagra. Évezredek illata? A keserűség leheletnyi aromáját árasztó főzések, bomlások és az örök elhagyatottság szaga. Az a sok csontmaradvány és porladó csont, a húshumusz. A szerelem több ezer nemzedéke. A halottak több ezer nemzedéke.

Nem tudom. Ezek az illatok talán nem is annyira régiek, ha belegondolunk. Ki tudja, talán csak a közelmúlt rothadásának, a baktériumok bomlásának, a moháknak, az algáknak és a barlangban található minden más talaj menti kis életnek a jelei. Nem tudom. Sok minden történik ezekben a rétegekben. Soha nem élettelenek, csendben, a saját mikrobiális ritmusukban élik a maguk kis életét. Ezek a láthatatlan életek mindenütt ott vannak körülöttünk. De egy ideje más a helyzet. Már nem ez a jól ismert, kissé fanyar illat tölti be az orrom, amikor a Neander-völgyi talaj ősi rétegeit kutatom.

Valami más kísért ezeken a helyeken.

Rendszeresen – illetve inkább nagyon is rendszertelenül – erős sült szagok áradnak az éppen ásott talajból. Ez – hogy is mondjam – olyan, mint a tűz, valami égett anyag, hamu, szén. Nem. Nem. Nem igazán olyan. Erősebb, bódítóbb. Mint… mint a füstölt vad szaga. Igen, ez az! Sült hús, elszenesedett vad, égett zsír. Igen, a sült vad erőteljes illata. A szag olyan erősen száll fel a talajból, hogy egy pillanatra szinte nem bírom belélegezni a levegőt. A helytől, az ásás mélységétől függően a szagok változnak. Egyszer lágyabb, szinte finom, de néhány nappal később a barlang másik részén, a régebbi, mélyebb rétegekben olyan erős az elszenesedett hús szaga, hogy rövid pillanatokra abbahagyom az ásást. Levegőt veszek, hogy megtaláljam ezeknek a hihetetlen aromáknak az eredetét. Hiszen több mint 55 évezredes régészeti talajon járunk! Mi ez az őskori szagokról szóló képzelgés? Ezek Neander-völgyi illatok. Ennek semmi értelme. És mégis ott vannak; erőteljesek, nyilvánvalóak, megkerülhetetlenek, és nem tudom, hogy ez mit jelent. Soha senki nem számolt be szagokról a barlangi korszakokból. Ezek a szagok hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül átjárják az egész teret, és ugyanolyan gyorsan el is tűnnek. Pedig biztosan ott vannak. Nem tudok úgy tenni, mintha nem lennének ott. Nem tagadhatom le őket. Valami túlélt, és még mindig kísért ezeken a helyeken. Valami még mindig ezt a régmúlt életet leheli ki, és a szaglásunk nem téved. Hihetetlennek tűnik, de meg kell birkóznunk vele. Ez már csak így van. A Neander-völgyi népek foglalatosságához egyértelműen kötődő szagok kiállták az idő próbáját, és több tízezer évvel később is körülvesznek minket.

Azonban csak 2006-ban jöttem rá ezekre a következtetésekre és felismerésekre. Közel tizenöt éven át fáradhatatlanul ástam a barlangban, évente három-négy hónapon át. Tizenöt éven át éreztem, de nem értettem. Főként nem fogadtam el. Valójában azt hiszem, hogy érzékeim nyilvánvalóan érzékelték mindezt, de a helyzet képtelensége megakadályozott abban, hogy tudatosítsam az objektív valóságot. Ez a probléma a tudománnyal. Csak akkor „csinálunk” igazán tudományt, amikor az ismeretlen útjára lépünk, amikor elfogadjuk a látszólag észszerűtlen lehetőséget. Amikor megfontolunk egy ösztönösen kissé nevetségesnek tűnő megoldást. De a tudomány nem arról szól, hogy beöltözünk fehér köpenybe és számítógépekkel végtelen egyenleteket próbálunk megoldani. A tudomány művelése elsősorban azt jelenti, hogy megfontoljuk a valószínűtlen eshetőségét, az önkéntelenül nevetségesnek látszó dolgokat, és elrugaszkodunk a semmibe. A probléma az ejtőernyő: az összes olyan tudattalan feltételezés, amely eltompítja a gondolkodásunkat, és finoman visszavezeti a jól ismert területre. Az ismeretlenbe való ugrás nemcsak szenvedés, hanem küzdelem önmagunkkal szemben, a minket meghatározó, keretbe foglaló végtelen számú szűrővel szemben, amelyek megakadályozzák, hogy csakis szabadon gondolkodhassunk, amelyek tizenöt éven át akadályoztak abban, hogy felfogjam: sült vadhús szagát érzem! Hogy kegyetlen vadszag van! Az agy megrostálja az érzékleteket, visszavisz bennünket az ismerthez. Mindig. A lehetségeshez. Az észszerűhöz. A megnyugtató dolgokhoz.

Azt hittem, szabad vagyok. Általában azt hisszük, hogy szabadok vagyunk. De mindig önmagunk fogságában élünk. És mégis, meg kell tennünk ezt a lépést az ismeretlenbe. A tudományos gondolkodás első kötelező leckéje az, hogy át kell hágnunk ezt a határt. Meg kell tanulnunk önmagunk ellen fordulni, elutasítani a saját logikánkat. Többé ne utasítsuk el a lehetetlent. Minden lépésnél vizsgáljuk meg alaposan az összes körülöttünk található lehetőséget. Szeressük a kételyt. Tudják, mi az igazi tudományos felfedezés? Nos, ez annak a megértése, ami számunkra lehetetlennek tűnik. Pontosabban annak igazolása, hogy valami, ami számunkra kicsit groteszknek, kicsit nevetségesnek tűnik, az valóság. Ha a felfedezés nem súrolja, nem csorbítja a józan ész határát, akkor biztosak lehetünk abban, hogy a felfedezés nagyon is jelentéktelen. Nem minősül lépésnek, sem határátlépésnek. Ha a felfedezés túllép a valóságról alkotott ismereten, ha az ötlet annyira nevetségesen hangzik, hogy alig mered kimondani, akkor átlépted a tudomány küszöbét, megtetted ezt a lépést: a lépést az ismeretlenbe. A lelkiismeret és a józan ész eleve blokkolja az információt, blokkolja az összes valóban szabad gondolatot. Ezt jól jegyezzék meg!

Rádöbbenünk, hogy egy bizonyos ponton a tudattalan kapcsolatokat hoz létre, kapcsolatok sorozatát teremti meg, számításokat végez. Olyan egyenleteket állít fel, amelyekről egyáltalán nincs fogalmunk, és amelyek a legváratlanabb pillanatban juttatják el a következtetést a tudathoz. Nem tudjuk, miért éppen abban a pillanatban jutunk el a végeredményhez. Azt sem tudjuk, miért tartott ilyen sokáig, hogy megnyilvánuljon.

Tisztán emlékszem erre a pillanatra.

Szokás szerint a földön térdeltem, majd felálltam, felkaptam az 50 ezer éves homokkal teli vödröm, és kimentem a barlangból. Hirtelen olyan meggyőződésem támadt, amely egyszerre volt valószínűtlen és tolakodó, mint azok a dallamok, amelyeket reggel hallunk, és amelyek végtelen körökben, egész nap a fülünkbe ragadnak. Érted, ugye? Meg kellett bizonyosodnom róla. Ellenőriznem kellett ezt a különös meggyőződést, ezt a kínzó gondolatot. Átszitáltam az őskori homokot, mint mindig, hogy megbizonyosodjak arról: a régészeti talaj feltárása során nem mulasztottam-e el egy kis kovakövet vagy egy apró csontdarabot. De ahelyett, hogy eldobtam volna a kis köveket, megtartottam őket. Összezúztam őket. Az orromhoz tartottam őket. Belélegeztem őket. Minden egyes ütésnél, minden egyes dörzsölésnél robbanásszerűen törtek fel a szagok – vagyis az illatok nem a talajba, hanem a kőbe ivódtak. Ezek a kövek a barlang ősi boltozatának darabjai. Megkövesedett bennük az összes korom, amely a falakon rakódott le, amikor a Neander-völgyi emberek tüzet gyújtottak. És ami a kövek széttörése után a szemem elé tárul, egy igazi fekete-fehér vonalkód: a fekete a korom, a fehér a kalcitkő, ami beborította és megkövesítette. A szagok ott vannak, a kőbe zárva, mint egy anyagtalan fosszília. A múltbeli lélegzetvételek őskövülete.

Több mint tíz évbe telik, mire ezek a fekete-fehér szegélyek elkezdenek beszélni, de 2006-ban egy megérzés, egy bizonyíték lehetővé tette számunkra, hogy átlépjük az idő határait.2

Máshol, máskor?

Mindez jelentéktelennek tűnhet, hiszen nem a Sixtus-kápolnát vagy Tutanhamon sírját fedeztem fel, távolról sem, de ezek a kis kavicsok adják majd az egyik kulcsot ahhoz, hogy a Neander-völgyi ember és a Homo sapiens baljós találkozását újragondoljuk.

Mert ezek a kavicsok nemcsak a szagot ejtették csapdába, hanem az időt is.

Amikor mi, régészek ásunk, fogalmunk sincs az időről. Fogalmunk sincs a földből kiásott kovakő pontos koráról. Mérünk, meghatározzuk a kort ezzel a csodálatos eszközzel, a 14-es szénizotóppal. Hirtelen megtudjuk, hogy az utolsó Neander-völgyi 42 ezer éves volt. Azt is tudjuk, hogy az első sapiens ugyanezen a területen szintén 42 ezer éves. A Neander-völgyiek és a sapiensek egyszerre kerültek bele egy bizonytalan, mintegy ezer éves időhurokba.

Az én kis köveim, a „vonalkódjaim” a valós, és nem a fizikai idő érzékelését teszik lehetővé, így ezentúl láthatjuk, ahogy évről évre, ciklikusan váltakoznak az évszakok. A kalcit fokozatosan rakódik le a falakon: egy réteg a száraz évszakban, egy réteg a nedves évszakban, és most először feltárulnak az emberek kőrétegek között csapdába ejtett nyomai. Végre láthatóvá vált az idő. Végre az idő valóságában elemezhettük a Neander-völgyi embert, hat hónapos szakaszokban. Valószínűleg soha nem fogunk jobbat produkálni ezeknél a bámulatos eredményeknél, kivéve, ha feltaláljuk az időgépet. Ezt a nagyon szép tudományos előrelépést kiegészítette ugyanebben a barlangban az emberi fogak felfedezése. Pontosan kilenc. Kilenc fog harmincévnyi munka eredményeként. A fogak egyenként átlagosan tíz hónapos folyamatos ásást igényeltek, körülbelül tizenöt embertől. Minden egyes fog rengeteg erőfeszítést kívánt. A barlang nyílása észak felé néz, ahonnan szembe fúj a misztrál, a fülünkbe üvölt. Tökéletesen emlékszem: abban az évben, 2006-ban, a szél soha nem állt el. Egy reggel minden előjel nélkül fújni kezdett, a széljárta barlangban guggoló szegény régész nem érzékelhette előre. Négy héttel később még mindig fújt. A misztrál őrjítő, hideg szél, semmi sem állhat az útjába. Egy hónapnyi gyötrelem után úgy kimerültem, mintha kiütöttek volna. És mégis, ez ugyanaz a szél, amely lerakta a homokot a barlangba, és megkövesítette az őskori lakóhelyeket. A Mandrin-barlangnál a misztrál egyszerre átok és áldás. Ezért a kilenc emberi fogért tehát drágán megfizettünk, harminc év ásatási munkával. De amit azután meséltek nekünk, az nem is remélt, jelentős tudományos eredmény volt. Ezek szinte mind őskőkori gyermekek tejfogai voltak. A legrégebbieket itt veszítették el több mint 100 évezreddel ezelőtt. Az utolsót 40 vagy 50 ezer éve, a Neander-völgyiek kihalása idején. Kilenc kis fog 60 hosszú évezredhez képest. Kevés, de ez az egyik legfontosabb folyamatosan feltárt antropológiai lelet, amelyet Európában azonos helyszínen találtunk. Az elemzés – nem meglepő módon – kimutatta, hogy mindegyik fog Neander-völgyi embertől származik. De a negyedik fog az 54. évezredből már egy másik történet.

Ez a fog alapvetően változtatja meg azt, amit az európai történelem egyik legnagyobb fordulópontjáról tudni véltünk. Emlékeztet bennünket arra, milyen keveset tudunk, és hogy az utolsó Neander-völgyiek és a kontinensünkön élő első modern emberek nagyon régi történetéről alkotott elképzelésünk nagyon kevés bizonyítékon alapul. Ez a fog az 54. évezredből való, tehát Neander-völgyinek kellene lennie. És ugye tudjuk, hogy a sapiens csak 10 évezred múlva éri el az európai kontinenst?

Hát nem!

Nem, ez a fog egy másik történetet mesél el nekünk. Elemzéséből kiderül, hogy egy gyermeké volt. Egy 3 és 6 év közötti kisgyermeké, aki 54 évezreddel ezelőtt halt meg. A fog nagy felbontású morfológiai elemzése felfedte Clément Zanolli számára, aki a CNRS egyik kutatója és a Mandrin-barlangban dolgozó csapatom egyik tagja, hogy ez a gyermek nem Neander-völgyi, hanem minden kétséget kizáróan őskőkori Homo sapiens volt. Óriásit ugrunk az időben. Senki sem számít arra, hogy ilyen távoli időkből a Homo sapiensnek tulajdonított maradványokat találhat Európában. Az inkább hihető, ha valaki azt állítja, hogy előkerült egy ilyen lelet Nyugat-Törökországban, Görögországban vagy a Kaukázus mélyén, a Fekete-tenger és a Kaszpi-tenger közé ékelődött hatalmas hegységekben, Európa és Ázsia között. De itt, a Rhône völgyében, Nyugat-Európa nyugati részén, ez nem illik a képbe. 2022 februárjában csapatommal közösen mégis publikáljuk a kilenc kis foggal kapcsolatos eredményeinket. És ez szinte felrobbantja a médiát az egész világon.

Érthetetlen, megdöbbentő, elképzelhetetlen! Pontosan a Földközi-tenger keleti partjaival szemben vagyunk, és tudjuk, hogy a Homo sapiens legalább 150 évezrede vándorol, de soha nem fordul nyugat felé, soha nem néz Európa felé.

Elképzelhetetlen?

Óvakodjunk az ilyen következtetésektől és mindazoktól, akik úgy érzik, bátran tehetnek irigy megjegyzéseket, csak azért, mert mindez látszólag elképzelhetetlen. A valóság az, hogy mindezt előre látták, végiggondolták, kiértékelték és közzétették. Már évekkel azelőtt publikálták, hogy világossá vált volna, hogy ez a híres fog a Homo sapienshez tartozik. De ha az elképzelhetetlennel találkozunk, előfordul, hogy inkább nem olvasunk, nem gondolkodunk. Már öt évvel azelőtt, hogy az 54. évezredben élt modern ember kis fogát felfedeztük, a körülötte talált több ezer kovakő összehasonlító elemzése lehetővé tette a feltételezést, hogy ezeket az eszközkészítési technikákat csakis a Homo sapiens ismerhette.3 Ettől kezdve a bizonyítás már nem egyetlen kis fog felfedezésén alapult, hanem több ezer olyan maradványon, amelyek egyértelműen a modern ember nagyon korai jelenlétéről árulkodnak Nyugat-Európa mediterrán területein.

A Homo sapiens maradványa körül a földön több száz, több ezer kovakőhegyet találtunk. 1499 kovakőből készült nyílhegyet fedeztünk fel a barlang 50 négyzetméteres területén, de a lelőhely jóval nagyobb, jóval túlnyúlik ennek a kis mélyedésnek a falain, a bejáraton túl is tökéletes állapotban megmaradtak nagy felületek. Több ezer kovakőből készült nyílhegy borítja a földet. Csodálatosak, sorozatban készültek, és 1 vagy 2 milliméteres pontossággal megegyeznek, szó szerint szabványosítottak. Soha nem láttam ilyet a Neander-völgyi embernél. Ilyet még senki nem látott a Neander-völgyieknél.

2004-ben „néroni” kultúrának neveztem el azt a technikát, amellyel ezeket a különleges kovaköveket készítették, anélkül, hogy a leghalványabb fogalmam lett volna arról, hogy ki lehetett e figyelemre méltó technika használója. Ugyan már! Csak azért, mert figyelemre méltóan modern és szabványosított, még nem jelenti azt, hogy ne készíthette volna a Neander-völgyi ember. Ez a teremtmény meglephet minket, ugye? Egyébként is, ki tudja? Az én álláspontom mindig is ez a „ki tudja” volt. Egy erős álláspont. Elvi alapon. Semmit nem tudunk. De ha valóban egy Neander-völgyi készítette az eszközöket, akkor olyan, mint mi. Vagyis úgy gondolkodik, mint mi. Úgy érti a világot, mint mi. Ha 2004-ben nem vontam volna le végleges következtetést arról, hogy ki volt a néroni kultúra eszközeinek a készítője, akkor ez az utolsó három mondat mélyen berögzült volna az elmémben. Ha valóban a Neander-völgyi készítette, első pillantásra rögtön felismerem a munkáját. Kísérletezőként, kovakőpattintóként, kézművesként, emberként. Azonnal, könnyen és ösztönösen megértem. Kétségek között határoztam meg ezt a néroni kultúrát, és a néroni meghatározással kapcsolatban mindent egy lapra tettem fel. A Neander-völgyi ember vagy olyan volt, amilyenek mi vagyunk, vagy az a bámulatos teremtmény, akit minden kézműves lelet készítőjeként fogtam fel szerte Európában. Mindenütt ezt a lényt kerestem. Erről a kutatásról és erről a lényről szól A meztelen Neander-völgyi című könyvem. Nincs hátsó szándék. Nincsenek előre meghatározott gondolatok. Kétség van – mindig, ami hatalmába kerít, ami bennem él, ami megszállottá tesz. Neander-völgyi? Sapiens? Tényleg nem tudom. Minden lehetséges. Miért ne tudták volna a Neander-völgyi emberek elkészíteni ezeket az eszközöket? Miért ne? Senki sem tudja.

Én sem tudom.

Francia költők…

2016-ban azonban egy újabb technológiai sokkal kellett szembenéznem. Az Egyesült Államokban vagyunk, Massachusettsben, a Harvard Egyetemen. Egyfajta föld alatti bunkerben, ahol az engedélyek végtelen sorának aláírása után a Peabody Múzeum szakemberei megengedik, hogy kinyithassuk azokat a fiókokat, amelyek a második világháború vége óta itt letétbe helyezett, keletmediterrán gyűjteményeket tartalmazzák. Ehhez űrhajósoknak vagy őrült tudósok karikatúráinak kell álcáznunk magunkat: fehér köpeny, körgumis sapka, lábzsák, sebészkesztyű, maszk, biztonsági kártyák, kódok – ezeket kétszer kell megadni, különben büntetésképp az épület összes szirénája megszólal. A büntetés többször megismétlődik a föld alatti bunkerben töltött nyolc hónap alatt. Egy kicsit mindig szégyelljük magunkat, amikor gyorsan felhívjuk a kurátorokat, hogy elmagyarázzuk, felcseréltünk két számot, vagy túl későn pötyögtük be a kódot, vagy valahol belegabalyodtunk az érzékelőkbe a páncélozott ajtó nyitása és zárása között. Ja igen! Először be kell írni a kódot, és csak utána húzzuk le a biztonsági kártyát… A muzeológusok megint az égre emelik a tekintetüket: ezek a franciák, micsoda költők! Itt viszont micsoda komolyság van, és milyen kevés a költészet ezekben a fémszekrényekkel teli föld alatti terekben! Ezekben itt 50 ezer évvel ezelőtti kovakövek találhatók, de négy szinttel lejjebb íjak, nyilak, tegezek, festett, díszített bőrök mesélnek a síksági népek és az európai telepesek közötti konfliktusok történetéről.

Más hely, más idő. Más történet? Vagy korszakok dadogó párbeszéde?

Termonukleáris hajóink bolyongása

Azért jöttem, hogy kinyissam a fiókokat, ahol a 40. és 50. évezred tárgyait őrzik. Több tízezer kovakövet zártak ide, amelyek egy hatalmas őskori lelőhelyről származnak a Földközi-tenger keleti részéről, a Libanoni-hegység lankáiról. 1937 és 1948 között a régészeti feltárások egész Eurázsiában egyedülálló őskori telepek nyomait fedezték fel. Látható, hogy különböző létformák hogyan alakultak át fokozatosan, évezredről évezredre. Az egykori Homo sapiensek létformái már 50 évezreddel ezelőtt világosan kifejezték, hogy az ember milyennek képzeli a világegyetemet, sőt ez a következtetés már önmagában is ezer ablakot nyit arra, hogy mi az ember, miközben tovább kutatja más létformák lehetőségét is. Hogyan halnak ki a Neander-völgyi ember régi hagyományai, és hogyan törlik el őket az új létformák, a világról alkotott új gondolkodásmódok.

Hogyan került ez a több ezer kovakő ide, az Egyesült Államok keleti partvidékére? Valószínűleg úgy, mint az egyiptomi domborművek és a mezopotámiai freskók, abból az időből, amikor a nyugatiak mindenhol ásatásokat végeztek azért, hogy megtalálják a legszebb, a legrégebbi, a legértékesebb ereklyét. Azt, amelyik több száz vagy több ezer kilométeres körzetből is odavonzza az érdeklődőket, azt, amelyik garantálja a hírnevet. Garantálja, hogy a múzeum kivételes lesz. Garantálja a megbecsülést és a világhírt. Garantálja, hogy mindez évszázadokig fennmarad…

A középkor régi ereklyekultusza feldarabolta a szentek testét és szétszórta Európa legszebb katedrálisaiba, így kötve össze egy láthatatlan vonal mentén a múzeumokat és ősi hitünk hatalmas templomhajóit. Nem csupán a szentté avatott és az egy Istennél értünk közbenjáró emberek testrészeit találjuk meg a templomokban, hanem mesebeli lények maradványait is, amelyek elvezetnek a mágiák kapujához. A Saint-Bertrand-de-Comminges-i katedrális egyik falán még mindig látható egy farkánál fogva felfüggesztett, kiszárított krokodil. A pikkelyes állat állítólag a pireneusi erdőkben kísértett, amíg Comminges püspöke le nem sújtott rá a rejtekhelyén. A katedrális kincstárában két hatalmas, egyszarvútól származó szarvat is láthatunk. Itt a püspökök egy másik világ kapujáig merészkedtek. Sőt a párizsi Sainte-Chapelle-ben őrzik egy griff lábát is.

Igaz, hogy az ereklyék kultusza Európában már nem vonz tömegeket, de azért gondoskodtunk arról, hogy átmentsük a múzeumainkba a modern idők relikviáit, minden korszak és minden kontinens emlékeit. Ezek persze szellemidézések csupán, modern mítoszok, amelyek csak röviden szólítanak meg bennünket, hiszen az ismeretek fejlődnek, a nézőpontok változnak. A múzeumok folyamatosan az ismeretek ritmusához és nézeteink érzékenységéhez igazodnak. A modern mítoszoknak köszönhetően újra elmesélhetjük, honnan jövünk, kik vagyunk mi, és kik a többiek. De a régi katedrálisokban természetesen sohasem csak a mi nézőpontunk jelenik meg az egyszerű szavakban. Amikor a szavak túl bonyolultak lesznek, mintha felvillannának az S. O. S. jelzések. S. O. S. jeleket látunk a múzeumi vitrinekben. S. O. S., mert mindez túl bonyolult. Tehát felnagyítjuk a jellemző vonásokat, stilizálunk, egyszerűsítünk, magyarázunk. Végül… elmondjuk, amit megértettünk, és a történelmet, a nagy történelmet, a világ és az emberiség történetét úgy meséljük el, mint egy egyszerű gyermekmondókát. Persze felnőtteknek szóló mondóka, de azért mégiscsak mondóka. Nem mintha ezek a történetek nem lennének igazak – talán a legpontosabbak, amelyeket valaha meséltek –, de a minket körülvevő világ annyira bonyolult, hogy csak leegyszerűsítve érthető meg. Hallgatjuk az univerzum történetét, az emberek történetét, a társadalmak történetét. És úgy hallgatjuk, mint egy tanulságot, mint egy gyerekeknek szóló erkölcsi tanítást. Persze ez soha nem maga a történelem. Vagyis egy felnőtt mondóka soha nem a nagybetűs igazság, soha nem a kőbe vésett igazság. Mi, kutatók is csak tapogatózunk. Faggatózunk. Elemeire szedjük a dolgokat. Kételkedünk. Látjuk annak a végtelenségét, amit nem ismerünk. A történelmünk, a múlt, a mi saját múltunk egy újraalkotott múlt, de arra figyelmeztet, hogy muszáj beleírni magunkat az időbe. Egy nagyon távoli időbe, egészen az őstörténet legelső szaváig, a legelső emberek lakta partvidékig, és a távoli ősrobbanásig, mindenek kezdetéig. Ez a hatalmas történet azonban túlmutat rajtunk, ezek a több milliárd éves termonukleáris robbanások, az élettelennek látszó ásványokból kibontakozó élet, a baktériumokból kialakuló dinoszauruszok, a főemlősökből lett ember. Ez a történet – a maga valóságában és a konkrét folyamatokat tekintve – teljes egészében megragadhatatlan számunkra.

Mindezt csakis akkor érthetjük meg, ha az emberi értelem számára végletesen leegyszerűsítjük. Túl nagyléptékű az egyszerűsítés, de szükségszerű, ha egy kivételes könyv szövegeiben összefoglalható eredendő, tiszta és ősi kultusz ereklyéit kutatjuk.

A több ezernyi 50 ezer éves kovakő az én saját könyvem. Én így vizsgálom ezt a hatalmas időszakot, ezen a kis szemüvegen keresztül. Végül is nem lenne-e pontosan modellezhető a Nagy Egész története a kezdetén és a végén, az ősrobbanás termonukleáris hőjétől az univerzum „nagy összeroppanásáig”? Mindannyian megpróbáljuk a magunk szintjén kitölteni a hiányt: vajon mi történik a két végtelen fényrobbanás között. Mindenki megküzd kis világunk mérhetetlenül összetett valóságával. Én a kis szemüveggel néhány száz évezredet látok át, a történelem egy nagyon vékony, szinte mellékes szeletét, amely mégsem annyira elhanyagolható, hiszen azok a kis kovakövek a Peabody Múzeum fiókjaiban meglepően ismerősek lesznek majd számomra, mintha egy már tökéletesen ismert dolgot csak be kellene illesztenem a megfelelő helyre. Azonban még soha nem elemeztem közvetlenül Libanonból és a Földközi-tenger keleti lankáiról származó régészeti gyűjteményeket. Ezek a fiókok több ezer kovakő nyílhegyet tartalmaznak. De a hegyek készítésének ezerféle módja van, és ezek a hegyek nem akármilyenek. Ami előttem van, az a néroni kultúra embereinek technikája. A néroni kultúrával kapcsolatos kérdést tettem fel 2004-ben a bámulatosan szabványosított apró kovakőhegyek láttán, amelyeket a középső Rhône-völgy szívében csoportosuló öt lelőhelyen ismertem fel.

Ezek a technológiák azonban nagyon jellegzetesek. Itt nem egyszerűen hasonlóságokról van szó, hanem egyértelműen olyan társadalmakról, amelyek kifinomult és egészen különleges, közös technikai ismeretekkel rendelkeztek. Több mint nyolc hónap alatt ennek az amerikai múzeumnak a föld alatti részlegében az egyenlet darabkái a helyükre kerültek; több mint 16 ezer kovakövet elemeztem, fejtettem meg és dekódoltam anélkül, hogy a legkisebb jelentős eltérést is találtam volna a Földközi-tenger két partjáról származó technikák között. Nincs mit tenni, egyformák. Ugyanazok a hagyományok, pontosan ugyanaz a technológiai kultúra, amely az apró kovakőhegyek készítése mögött kirajzolódik.

A probléma az, hogy a Rhône völgyében az én néroni emberem egy kiterjed régészeti sorozatba ékelődött, ahol a kézműves kétségtelenül a Neander-völgyi ember. Az amerikai múzeumban vizsgált kovakőhegyeket a Libanon-hegység oldalában viszont a Homo sapiens készítette. A két lelőhelyet több mint 3000 kilométer választja el egymástól, ezek a technológiák mégis egymás másolatai. Meg kell értenem, hogy mivel állok szemben. Bonyolultnak tűnik. Mindig bonyolultabb, mint gondoljuk, de itt most az utolsó Neander-völgyi emberek és a Homo sapiens európai hódításairól beszélünk. Nem. Valójában ez egyszerű.

Mindent újra kell írni.

Tartalom

Bevezető

I. fejezet – Váratlan zűrzavar a felfoghatatlan felé vezető úton

Az ismeretlenbe tett első lépések

Máshol, máskor?

Francia költők…

Termonukleáris hajóink bolyongása

Az első emberek nanotechnológiája

Az impresszionizmustól a vastag körvonalakig

Ezer évezred Anatólia földrétegein keresztül

Az első modern emberek mítoszai

Árnyékemberek

A fordított értékekkel való első találkozás

Hozzuk ki a legjobbat egy nehéz helyzetből

II. fejezet – Az utolsó Neander-völgyi?

Egy valószínűtlen találkozás

Az utolsó Neander-völgyi!

A képzelet játéka két világ között

Upside down… Thorin 105 évezredes!

A folyók összekötnek és szétválasztanak

Fény az alagút végén

Az utolsó Neander-völgyi a saját élőhelyén? A mérhetőség határa

A hústól a csontig

Az anyag szelleme és a valóság megfigyelése

Mentális folyamatok a gödör szélén

Néhány centiméterrel több

Elvarázsoljuk a megfoghatatlan időt

A legelső utolsó érintkezés

Az intellektuális Titanic három hullám hátán bukdácsol

Genetikai meglepetések

A kőhajó

Elfújta a szél

A tenger oázisai

A Földközi-tenger három út kereszteződésében

Egy leegyszerűsített világ

III. fejezet – Hogyan halnak meg az emberek?

Két világ nyelvtani szerkezete

Védőbeszéd az elnyomottakért

Mindenki saját buborékjának a foglya

Az égből jött embertől a fehér oposszumig

Az istenek a fejükre estek

Akkulturáció és a buborékok kipukkadnak

Emberek a fán

Az istenek a fejükre estek 2.0

Zavaros emlékezetünk

A kihalás ideje

Epilógus – Így halnak meg az emberek

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Ádám Anikó

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Benedek Enikő

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License