Fiamnak,

Sashának

Előszó

1941. június 22-én Adolf Hitler megindította a Barbarossa-hadműveletet a Sztálin uralma alatt álló Szovjetunió leigázására. Ez lett a valaha vívott legkegyetlenebb, az ellenfél totális megsemmisítésére irányuló háború. A támadás meglepetésként érte az oroszokat, akik a háború első hónapjai során rengeteg embert, harckocsit, repülőgépet és területet vesztettek, amint a németek Moszkva irányában előrehaladtak. A német előrenyomulást azonban sikerült visszaverniük.

1942 elején Hitler újabb végső csapást tervezett. Sztálin egy Moszkva elleni újabb támadásra számított, de Hitler ehelyett megindította a Fall Blau-t, azaz a Kék Hadműveletet, az Ukrajnán keresztül a Don és a Volga folyók felé, majd délre, a Kaukázus olajmezőinek irányába tartó offenzívát. A német hadsereget a szövetségeseik is támogatták, Olaszország fasiszta diktátora, Benito Mussolini 235 000 főből álló sereget küldött a támadás megsegítésére.

Azon a nyáron a szovjet erők összeomlottak, a német csapatok által bekerített hadtestekből a kommunistaellenes orosz és kozák katonák seregével váltak árulóvá, és álltak át az ellenséghez. Ha a német csapatoknak sikerül behatolniuk a Kaukázusba, reálissá válik a veszély, hogy csatlakoznak a Nyugat-Ázsián át közeledő német erőkhöz – és ebben az esetben az oroszok elvesztik a háborút.

Hamarosan már csak a méltóságteljesen hömpölygő Don folyó állt a német győzelem útjában. A Don túloldalán pedig egy város, a Sztálin városának nevezett Sztálingrád.

A regény szereplői éppen ebben a reménytelen és kétségbeesett pillanatban léptek be a háborúba…

„Nevem Senki és Semmi.”

Gulag-foglyok jelszava

227-es számú rendelet

„Itt az idő, hogy véget vessünk a hátrálásnak! Egy lépést sem hátra!… A pánikkeltőket és a gyávákat a helyszínen azonnal ki kell végezni… Ez a Haza új jelszava…

A frontokon állomásozó haditanácsok és a frontparancsnokok kötelesek minden fronton egy-három büntetőszázadot felállítani (nyolcszáz fő) köztörvényes bűnözőkből, fegyelemsértésért, gyávaságért vagy pánikkeltésért elítélt tisztekből és közkatonákból. Ezeket az egységeket a front legnehezebb szakaszaira kell irányítani, hogy ott vérük ontásával esélyük legyen vezekelni a Haza ellen elkövetett bűneikért…”

Joszif Visszarionovics Sztálin honvédelmi népbiztos

Moszkva, 1942. július 28.

Kozák legény a sík pusztán

Ellovagolt messzi földre.

Szülőfalum szép vidéke,

Nem látlak már soha többet.

Kozák népdal

Prológus

A vörös föld már valósággal izzott a lábuk alatt, amikor a felkelő nap sugarainál felültek lovukra, és a füves pusztán át elindultak a lángokban álló látóhatár felé. Vannak az életben olyan időszakok, amikor lélegzetvételről lélegzetvételre, apránként zökken tovább az ember az élet útján, nem néz se előre, se hátra, különös intenzitással élve az életet – és ez épp egy ilyen időszak volt.

Előbukkantak a nyárfaligetből, ahol lópokrócukon fekve töltötték az éjszakát, fejüket nyeregtáskájukon nyugtatva, kezükkel a pisztolyt markolva, a földön maguk mellett a nyereggel és a puskájukkal. Lovaik védőn magasodtak föléjük puha orrukkal a levegőt szimatolva, mélybarna szemükkel jól ismert gazdájukat figyelve.

A százados egyenként ébresztette őket. Felnyergelték a lovakat, hasuk alatt szorosra húzták a szíjat, megvizsgálták a patáik és a bokáik állapotát, álmos hangon hozzájuk beszélve végigsimították az állatok nyakát és marját. A lovak fejüket rázva igyekeztek megszabadulni a böglyök kínzó zaklatásától, remegő testtel, farkukat csapdosva, szemüket forgatva lesték, mi vár rájuk a fák mögött.

A lovasok aggodalmasan szemlélték a tájat, mindegyik pontosan tisztában volt vele, hogy a rájuk váró jövő éppoly baljóslatú, mint amilyen végtelen az eléjük táruló síkság. Az izzó nap sugarai alatt vívott harcuknak semmi értelme nem volt – egyszerre voltak üldözők és üldözöttek –, mégsem vesztették el a reményt, egyáltalán nem, mert a reménytelenséget mindegyikük ismerte már korábbról, és ez, ami előttük állt, sokkal jobb volt annál. Komor meggyőződéssel hittek abban, hogy a küldetésük során kiontott vérük megváltja őket régi bűneiktől és elhozza a szabadulást, ráadásul sokuk számára ez volt az első tisztességes dolog, amibe életükben belefogtak…

Lovaikhoz fordultak, akiket mindenekelőtt szerettek, megetették őket szénával és takarmánnyal, amit a nyeregtáskájukban hoztak magukkal. Meg kellett nyugtatniuk hátasaikat, a reggelek rutinszerű, szeretetteljes gondoskodása pedig biztatóan hatott az állatokra.

A felkelő nap már sárgára színezte az ég alját, de a látóhatár mögöttük még mindig fekete volt, a lassan gomolygó füstoszlop egy távoli katedrális sötét kupolájára emlékeztetett. A távoli csata morzsái. Már most hőség volt, izzó forróság, mindegyik férfi orrára és felső ajkára gyémántcseppként ült ki az izzadság. Hiába lengedezett a szellő, az is forró volt, a felégetett tarló füstje kavargott benne. A kíméletlenül tűző nyári nap ferde sugarai aranyszínűre festették a száraz füvet.

Pantaleimon, a csapat legidősebb tagja a parázst a földbe taposva kioltotta az éjszakai tábortüzet, majd a mozgó élelmiszerboltként és ellátmány-utánpótlásként működő nyeregtáskái egyikébe süllyesztette a kávéskannát. „Soha ne dobj ki semmit! – mondta mindig. – Mindennek eljön az ideje, testvér, egyszer minden jó lesz valamire.”

A kozákok „testvér”-nek szólították egymást, úgy, ahogy a kommunista párt tagjai „elvtársnak” a másikat. A Panka néven becézett Pantaleimon meglapogatta Benya Golden vállát:

– Fel a fejjel, Golden testvér – vetette oda neki –, a sztyeppén mindig kék az ég.

Ezután ellenőrizték, hogy minden a helyén van-e, a szablyáik a kardhüvelyben, a puska a vállukon, az ón lőszeresdobozkák a bőrtasakokban, a szárított hús, a kenyér, a cukor és az összetekert pokróc a nyereg mögötti táskában. Semmit nem hagytak hátra… semmit a kissé lejjebb, a lejtőn heverő holttest kivételével, melynek torkán keresztben kátránycsíkként húzódott a rászáradt, megfeketedett vér. Benya odapillantott, de csak egy másodpercre; mostanra már hozzászokott a holtak látványához.

– Nem hinném, hogy hiányozni fogunk neki, nem igaz? – kérdezte Mámetka sipákoló, magas hangján.

Apró emberke volt – azt állította, hogy megvan százötvenkét centi is –, egy faun rózsapiros ajkával és olyan kislányos hanggal, gyermekien vadóc arckifejezéssel, hogy a tábor foglyai a „Bette Davis” gúnynevet ragasztották rá.

Eltévedtek az ellenséges vonalak mögött, és Benya Golden néha úgy érezte, mintha ők lennének az utolsó életben maradt emberek a világon. De a kis csapat nem egy közönséges osztaga volt a Vörös Hadseregnek. A tagjai mind egy szálig elítélt bűnözők voltak, a hadsereg többi részében szolgálók csak Szmertnyikinek, azaz Holtaknak hívták őket. Csakhogy ezek az emberek Benya emlékezetében soha nem halnak meg. Később jött csak rá, hogy az álmaiban mindig vele vannak, oly elevenen, ahogyan ezen a napon is. Néhányuk gyilkosságért vagy rablásért került börtönbe, mások elloptak egy cső kukoricát, többen pedig csupán azért, mert szerencsétlenségükre bekerítették őket a német csapatok. Benya volt az egyetlen politikai elítélt, és ez annyit jelentett, hogy neki még óvatosabbnak kellett lennie: Nevem Senki és Semmi – ez volt a jelszava. A titoktartás valaha nagy kihívás volt számára, de itt és most már mindannyian kívül estek a párt és a hadsereg ellenőrzésén.

1942 júliusát írták, a Vörös Hadsereg széthullóban volt, Sztálin Oroszországa a megsemmisülés szélén táncolt, de a Gulag munkatáborában szerzett bizalmatlanság és téboly még mindig rágta a csapat minden tagjának lelkét. Miután borzalmas veszteségekkel áttörtek az ellenséges vonalakon, a sztyeppék végtelen aranyló tengerén hányódva még egy utolsó küldetést kellett teljesíteniük.

Benya ellenőrizte lova, Ezüstharisnya nyeregszíját: „Inkább feledkezz meg a nadrágodról, és lovagolj anyaszült meztelen, minthogy elfelejtsd meghúzni a nyeregszíjat! – okította mindig az öreg Panka. – Laza szíjjal repülsz egyenesen a mennyországba!”

Készen álltak. Vezetőjük, Zsurko százados feje biccentésével jelet adott:

– Nyeregbe! Itt az idő az indulásra.

Priscsepa, akinek tüskésre vágott haját aranyszínűre fakította a nap, mit sem vesztett a rá jellemző könnyed, vad jókedvből. Összecsendülő sarkantyúkkal, nevetve ugrott a nyeregbe, lova, Esperanza, a gazdájához hasonló fenegyerek, boldogan vetette fel a fejét a játékra. Benya csodálta Priscsepa soha nem szűnő képességét az örömre, még itt is, ilyen körülmények között: hát nem ez a legnagyobb adomány a világon? Örülni tudni mindig mindennek?

Figyelte, ahogy a legalább hatvanéves Panka lágyan a lova marjára téve kezét úgy pattan a hátára, hogy nem is lép a kengyelbe. Az öreg kis pókhasa ellenére hajlékony volt, erős és fürge. Nem mindenki volt ilyen gyengéd a lovával, és ez meg is látszott az állatokon. Amikor Garanzsa Szépség nevű lova felé lépkedett, az állat lelapított füllel, szemét rémülten forgatva lesett rá. A „Pók” gúnynevet viselő Garanzsától minden ló rettegett, de Benya nem is csodálkozott, ő maga is félt a férfitól. Annak ragyás, formátlan képe úgy festett, mintha egy vak vadember fejszével faragta volna ki fából a vonásait, szája foghíjas, skarlátvörös vágásként tátongott, és tetőtől talpig hosszú, fekete szőr borította a testét. Soha nem sietett, esetlen, nehézkes lassúsággal mozgott, de sugárzott belőle a fenyegetés visszafojtott energiája. Aztán ott volt a csecsen „Vidor”, távolról szikár, nemes arcvonású férfi, azzal az idejekorán őszülő üstökkel a fején, ami oly vonzóvá teszi a kaukázusi férfiakat – mindaddig, míg féktelen örömre nem gyúlt vagy dühbe nem gurult, mert akkor aztán, gondolta Benya, az Isten irgalmazzon…

Benya volt az utolsó, ahogy mindig. Keservesen merev tagokkal mozgott, a combját felhorzsolta, a hátsóját kékre-zöldre törte a nyereg. Csupán nemrég, a pár hetes gyakorlat alatt tanult meg lovagolni, most pedig csizmás bal lábát a kengyelbe helyezve, fújtatva húzta fel magát a nyeregbe.

– Csak óvatosan, papa – kapta el az ifjú Priscsepa a vállánál fogva, és vasmarokkal tartotta, míg egyensúlyba került odafönt.

Panka, aki hófehér pofaszakállából és a feje búbján összefogott fehér kontyból ítélve még jóval az első háború előtt élte ifjúsága napjait, egy adag dohányt rágva, cuppogva szívogatta a bajsza végét, ami nála a vidámság jele volt.

A csapatnyi férfi oly különbözően lovagolt, amilyen különbözően lépdeltek a földön, mindegyikük lovának más-más élettörténete volt, támadásokkal és visszavonulásokkal, veszteségekkel és győztes ütközetekkel, melyeket lovasaik úgy ismertek és értettek, mintha legalábbis az édes gyerekeik lettek volna. Ahogy nekiindultak az útnak, mindegyikük a maga módján köszöntötte a lovát.

– Gyía, deli fiú – mondta Panka almásderes csődörének, Almaznak, míg Priscsepa előrehajolva gyengéden ráfújt Esperanza előrefelé hegyezett, majd elégedetten lelapuló, fehér csúcsos füleire.

Benya, a tősgyökeres moszkvai világfi, aki élete egy részét spanyolországi kávéházakban és itáliai nyaralókban töltötte, vallásos áhítattal, mintha egy rabbi kántálna, úgy dünnyögött Ezüstharisnya fülébe. A férfi öntörvényű, sötét gesztenyebarna, csillagos homlokú kancája fehér lábairól kapta a nevét. Ezüstharisnya hátrafordította csillogó szőrű fejét Benya felé, aki előrehajolva átölelte a ló nyakát. Imádta ezt a lovat, annyira, amennyire valaha embert is szeretett. Ráadásul, tűnődött magában, soha életében senkire nem utalta rá ennyire a sors, mint most a lovára.

Zsurko százados átizzadt zubbonyában, csúcsos sisakját mélyen a szemüvegére húzva felemelte a kezét.

– Ha féltek, ne csináljátok! – kiáltott oda az embereinek. – Ha csináljátok, ne féljetek!

A hét férfi egy pillanatra előremeredt a megperzselt síkságra. Arcukat máris belepte a por, homok ragadt a szemükbe, az orrlyukaikba, csikorgott a foguk alatt, beférkőzött a ruhájuk alá. A levegőben lebegő, szúrós szagú por könnyeket csalt a szemükbe, amint előrelovagoltak a lóhere-, levendula- és lucernamezőkön keresztül.

Zsurko százados megtörölte szemüvegét, és előreszegezte tekintetét.

– Épp a fiamra gondoltam – mesélte Benyának, aki az osztag tagjai közül a legközelebb állt hozzá –, az anyja azt mondja neki, hogy nem kell megerőltetnie magát az iskolában. Mérges vagyok a feleségemre…

Milyen különös, gondolta Benya, hallani, amint valaki ilyen hétköznapi dolgok miatt zsörtölődik itt, e pokoli zűrzavar kellős közepén.

Benyának most eszébe jutott a holttest. Mindannyian észrevették, tudták, mit jelent, és senki nem szólt egy szót sem, nem lepődött meg, nem tett fel kérdéseket. Végül is valamennyien jól ismerték a halottat. De közelről ismerték a halált is. A Gulagon oly sebesen érkezett a halál, akár egy sóhajtás. Ahogy tavasszal olvadásnak indult a jég, sorra tűntek elő a holttestek a hóból, ott, ahol télen összeestek a kimerültségtől, vagy tarkón lőtte őket egy őr. Néha már napokkal előre körüllengte a foglyokat a halál lehelete, volt valami az üveges tekintetükben, a kihegyesedett orrukban, a beesett arcukban, aztán egy reggel ott feküdtek a priccsükön tátott szájjal, holtan. Benya tisztában volt vele, hogy a megfeketedett, rászáradt vérrel szennyezett holttest senkit sem fog zavarni, vagy eltéríteni az előttük álló feladattól.

Zsurko azóta is a fia lustaságáról mondta a magáét: nem hajlandó komolyan venni a tanulmányait, erősen dohányzik, és látszólag fáradhatatlanul teszi tönkre magát. Benya körbepillantott. Öntörvényű, hontalan társai talán soha nem is éreznék annyira otthon magukat egy családban, mint itt, ebben a csapatban. A nagy sztyeppe mindkét oldalán kallódó emberek találták meg a helyüket e kegyetlen káosz hierarchiájában. Benya azon tűnődött, vajon volt-e valaha a világtörténelemben ennél a mostaninál rettenetesebb pillanat. Különítményükben Zsurko volt az egyetlen becsületes ember, az egyetlen, aki, ha túléli, visszamehet a normális, civil életbe, könyvelőnek vagy üzletvezetőnek, olyan aktatáskát lóbáló, öltönyös fickónak, amilyenekkel a moszkvai metróban találkozni. Tisztességesen bánt az embereivel, a támadások során rendíthetetlenül állta a sarat, és higgadtságát legjobban abból lehetett megítélni, hogy sosem tett megjegyzést semmire, bármit is látott.

A síkság laposan terült el a szemük előtt, csupán egy-egy fűzfa- vagy nyárfaliget törte meg az egyhangúságot, de többnyire üresen húzódott előttük a pusztaság, a hullámzó füves legelőt sárga fejű, fekete képű napraforgók pettyezték a végtelen látóhatár előtt, az ég színe hirtelen változott skarlátvörösből sárgára, majd lilára: poros, ködös, homályos fényesség. A pusztaság hamisítatlan, vad szépsége a tehetetlenség lebegő állapotába ringatta Benyát, megérezte, hogy egyedül a jelen pillanatban létezik, és semmivel nem kell törődnie, mint az érzéssel, hogy ő csupán egy megfáradt öregember, aki nem akar mást, mint életben maradni még egyetlen újabb napig.

A távolban harckocsik raja acélhátú bogárseregként szántotta fel a kávébarna földet. A Don felé tartottak, hatvan mérföldnyire előttük pedig ott feküdt Sztálingrád.

Fejük felett a felhasadt égbolton süvítve szelték át a ködöt az egymással párbajozó Jak és Messerschmitt vadászgépek. A közelükben egy német Storch felderítő gép figyelte az orosz erők mozgását. Esetlen őskori szárnyas gyíkhoz hasonlatos, gondolta Benya. Az utóbbi hetek német előrenyomulása annyira gyorsan zajlott, hogy mostanra az orosz sztyeppén mindenütt a káosz lett az úr. Teljes orosz hadosztályokat kerítettek be és ejtettek foglyul a németek, számos áruló átállt a németek oldalára, másokat hátrahagytak a pusztában. Odakint, a vérfürdőben már nem csupán németek voltak oroszok ellen, és nácik a kommunisták ellen, de orosz állt szemben orosszal, kozák kozákkal, ukránok mindenki ellen, és mindenki a zsidók ellen…

Az utakon és a nyílt síkságon a hadoszlopok támadásaitól és visszavonulásaitól összezavarodott parasztok kimerülten és egykedvűen igyekeztek előre, szegényes ingóságaikat szekéren menekítve magukkal. A falvakban, erdőkben és a magas fűben pedig zsidók rejtőzködtek, elveszett lelkek, hihetetlenül hangzó rémtettek szemtanúi. Távol rongyos kis besszarábiai szülőfalujuktól és a nagy orosz zsidó városoktól – Odesszától és Dnyipropetrovszktól – szénaboglyától pajtáig magányosan menekültek védett helyet keresve.

– Rendben. Szakasz, előre!

Zsurko százados úgy kiáltott, mintha legalábbis egy egész szakaszt alkotnának, mintha nem halt volna már meg annyi társuk, és nem csupán heten lennének, és mintha nyolcadik társuknak a csalitosban hátrahagyott holttestén nem nyüzsögnének legyek hordái.

– Induljunk, hogy a hőség beállta előtt még sikerüljön eljutnunk valahova. Előre, banditák!

Először csak lassan poroszkáltak, Zsurko százados ment legelöl, utána a kis Mámetka a póniján, ami Benya szerint alig volt nagyobb egy jól megtermett kutyánál, aztán Panka Almaz hátán, majd Garanzsa, a Pók, mögöttük pedig a többiek zárták a sort.

Keresztülügettek egy napraforgómezőn, teli fel-le szálldosó verebekkel. Priscsepa a nyeregből kihajolva markolta magához a vidám, széles virágfejeket, úgy rázva szájába a magokat, akárha a szabadnapján sétálgatna cimboráival. Aztán ahogy a síkságról ereszkedni kezdtek az előttük folyékony higanyként csordogáló folyam völgyébe, megvillant a távolban a falu ablakairól visszatükröződő nap fénye, és Zsurko távcsövén keresztül szemügyre vehették a lovakat, a terepszínű egyenruhás embereket és a fémjárművek katonazöldjét.

Újra és újra ellenőrizték fegyvereiket. Panka most Benya mellett lovagolt. Bajusza végét rágcsálva Benya karjára tette hatalmas, napbarnította kezét.

– Óriási nagy ez az ország – mondta. – Akárhogy nyújtózkodunk, sosem érünk a végére.

Benya belenézett Panka napcserzette rókaarcába, a ráncok közül kivillanó keskeny, csodálatosan éles látású szemekbe. Panka folyvást a tájat kémlelte, fülelte a madarak dalát, a szarvasok bőgését, a motorzúgást. „Ez fecske” – szokta mondani. Vagy: „Barcogó szarvasbika keresi a párját.” Máskor egyszerre csak hirtelen előremutatott: „Odanézz! Ott egy ürgelyuk!” Ugyanígy felismerte a hangjukról a repülőgépeket is: „Ez a mienk, egy bombázó.” Vagy a fegyvereket: „Ez egy nyolcvannyolc milliméteres.” Mindig pontosan tudta.

Benyának a torkában dobogott a szíve, izzadt a tenyere, összeszorult a gyomra, és egy pillanatra elszédült a hőségtől. A szüleinek is itt kell lenniük valahol. Néha úgy érezte, meghaltak, és csak arra vágyott, hogy csatlakozzon hozzájuk, de ma felébredt benne a remény, hirtelen biztos volt benne, hogy rájuk fog találni. Egy másodpercre maga elé idézte az asszonyt, akit Moszkvában szeretett. Orrában érezte Szásenyka nyakának illatát, látta maga előtt a szürke szemeket, a megfeszülő inakat, ahogy szerelmeskednek – annyira élénken élt benne az emlék, hogy belesajdult a szíve. A Szásenyka utáni élete csak egy ócska, végletekig lecsupaszított túlvilági élet a halál után: a bírósági tárgyalás és a Gulag. Már hónapok óta részt vett a háborúban, de ez az egyszerű életforma, a halálos küzdelem, a kozákok és lovaik társasága a füves puszták és a napraforgómezők birodalmában, a por, a lovak verejtékének és a fegyverolajnak a szaga jobban életre keltette, mint bármi, amire emlékezni tudott. Ha később megkérdezték volna, hogy félt-e, azt mondja: „Hogy féltem-e? Jobban, mint bárki el tudná képzelni!” És mégis, a félelmen túl is volt élet. „Dalt énekelünk – írta Makszim Gorkij, a nagy író, aki egyszer régen olyan kedvesen fogadta Benyát – a bátrak őrületéről.” Benya harcba lovagolt, hogy megöljön egy embert, vagy talán többet is, mellkasában a katasztrófa előérzetével, tudta, nem valószínű, hogy túléli a csatát. Mégis hitt a szerencséjében. Muszáj volt. Mindenki így tett.

Ebben az országban a halál keblén nőttünk fel, ölésre neveltek minket. A halál az a csizmás, széles öves kópé, akinek a cipősarka a lépcsőnkön kopog, aki keresztülcsörtet az erdőn, aki az éjszaka közepén bekopogtat a szomszédba egy kupica vodkáért. A gyilkolás az egyetlen dolog, amit mi, oroszok jól csinálunk, somolygott magában Benya. Méghozzá igen, igen jól.

Amint ügetett előre a napraforgók között, Ezüstharisnya hirtelen jobbra fordította a fejét, hegyezte a fülét, és Benya érezte, ahogy visszafogja a lépteit. Valamit jelezni akart neki. Panka és Priscsepa már szálltak le a lóról, puskájukon felhúzták a ravaszt. Benya a vállán lógó PPS-géppisztolyra helyezte a kezét.

Ha most meghalsz, mondta magának, tudd, hogy már réges-régóta halott vagy…

Első nap

I.

– Golden őrizetes, felállni!

Benya összecsukló térddel felemelkedett. Két esztendővel korábban, 1940 telén, három bíró vonult be sorban egymás után a Szuhanovka Különleges Börtön tárgyalótermébe. Benya két szürke egyenruhás, csizmás, kövér férfit pillantott meg maga előtt, meg egy harmadikat, akit ismert, méghozzá nem is csak az újságok képeiről, hanem személyesen is. A sasorrú, tüskére vágott, őszes hajú Herkules Szatinov elvtárs, Sztálin kegyeltje, a Politbüró tagja, Sztálin-zubbonyában és hosszú csizmájában karcsún és kecsesen foglalta el a jobb oldali széket. Valaha, nem is olyan régen mennyire izgalomba hozta Benyát, hogy megismerjen ilyesféle hatalmasságokat, milyen büszke volt, hogy maga Sztálin is tudja, kicsoda ő. A nyughatatlan ifjúkor micsoda visszataszító, ostoba hiúsága! Most bezzeg azt kívánta, bárcsak soha ne tudtak volna még a létezéséről sem.

Benya felismerte az elnöklő tisztet is, egy egyenruhás, kopaszra borotvált fejű buldogot, göcsörtös, lilásvörös orra alatt kis bajuszkával. Vaszilij Ulrih, Sztálin kedvenc bírája személyesen.

– Én, V. Sz. Ulrih – zengte mennydörgő hangon –, ezennel megnyitom a Katonai Bíróság jelen ülését itt, a száztizes számú Különleges Objektumban.

Ez alatt a Szuhanovka Börtönt értették.

– Az időpont ezerkilencszáznegyven január huszonegyedike, reggel négy óra harminc perc. A vizsgált ügy: Golden, Benjamin.

Éjszaka van? Benya Ulrih bíró sebhelyes arcát vizslatta hitetlenkedve, még mindig képtelen volt elhinni, hogy valóban bűnösnek találhatják és elítélhetik, amikor az egyetlen felróható bűne egy kis gyerekes kíváncsiság volt – na meg, hogy a nem megfelelő nőbe szeretett bele. De Ulrih alkoholtól ködös, vizenyős szeméből semmi mást nem tudott kiolvasni, mint unott undort, és Benyának borzongva jutott eszébe, hogy a bíró állítólag nem csupán részt szokott venni a halálos ítéletek végrehajtásánál, hanem olykor-olykor szívesen vette saját kezébe a dolgokat.

Benya érezte a bírák felől a cigaretta, vodka és kávé émelyítő szagát – férfitestek kipárolgását a levegőtlen irodában az alvás nélkül töltött hosszú órák után. Ismerős volt a szag, azokra a hosszú, boldog éjszakákra emlékeztette, amikor írótársaival hajnalig beszélgettek moszkvai lakások konyhájába szorulva sikeres költőkről, új filmekről vagy a legújabb társasági botrányokról… annak az életnek örökre befellegzett.

Az előtte fekvő papírra sandítva, lilásvörös szemhéját dörzsölve Ulrih nekilátott a felolvasásnak:

– Benjamin Golden vádlott aláírta beismerő vallomását, melynek alapján az ötvennyolcadik paragrafus nyolcadik cikkelye értelmében ezennel bűnösnek találtuk az államhatalom megdöntése, Sztálin, Molotov, Kaganovics és az itt jelen lévő Szatinov elvtársak meggyilkolására szervezett összeesküvés, és a fehérgárdistákkal, valamint a japán és francia titkosszolgálatokkal közösen létrehozott trockista ellenforradalmi csoportosulásban való részvétel vádpontjaiban.

– Nem, nem! – hallotta Benya saját hangját szánalmasan cincogni valahonnan a távolból.

Ulrih odafordult a tőle jobbra ülőhöz.

– Szatinov elvtárs, lenne szíves felolvasni az ítéletet?

Szatinov arca semmiféle érzelmet nem árult el, de az is igaz, hogy Sztálin főmuftijai mesterien tudták leplezni gondolataikat. Szükségük is volt rá.

Az elvtárs Benyára emelte fagyos tekintetét.

– A Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetsége nevében a Legfelsőbb Bíróság Katonai Kollégiuma az ügyet megvizsgálta, és a vádlottat a legszigorúbb mértékű büntetésre, visnyaja mera nakazanyija, azaz golyó általi halálra ítéli.

Szatinov szavai – a legszigorúbb mértékű büntetés – villámcsapásként érték Benyát, meginogtak a lábai. Kétségbeesetten nyeldekelve kapkodott levegő után. Elég közel állt a bírák asztalához, hogy lássa, amint Ulrih felvési az aktájára a halálos betűket: V. M. N., a csak Viskának becézett halálbüntetés kezdőbetűit. Oroszországban minden hivatali ügyosztálynak, minden munkának, még a gyilkolásnak is megvolt a maga vészjóslóan takaros betűjelzése. De hát ez tévedés, borzasztó tévedés! A szavak visszhangozva kergetőztek a fejében. Pontosan tisztában volt vele, hogy mit jelent a Viska, mert kíváncsi íróként egyszer régen megkérdezett egy csekista fejest, hogyan végzik ki a foglyaikat, abban a naiv hitben, hogy az ő számára sosem fog eljönni ez a pillanat. „Levisszük a foglyot egy zárkába, mélyen a föld alá – mesélte neki a csekista tiszt. – Két őr tartja a karjánál fogva, mialatt egy harmadik villámgyorsan, mielőtt a fogoly észbe kapna, nyolcgrammnyi ólmot ereszt hátulról a tarkójába. Végül kap egy ellenőrző lövést a halántékába.”

– De én nem vallottam be ezeket a bűnöket! Soha! Én nem…

Ulrih nagyot sóhajtott, odahajolva valamit súgott Szatinovnak, és megmutatott neki egy köteg iratot.

– Itt van előttem az aláírt vallomása, Golden vádlott – mondta Ulrih.

– De az hamisítvány! Nem vagyok bűnös!

– Csendet, őrizetes! – ordította Ulrih az asztalra csapva.

– Aláírta, vagy nem írta alá ezt itt? – kérdezte Szatinov dallamos grúz akcentusával.

– Nem! – felelte Benya. – Vagyishogy… tudja, nem volt más választásom, hiszen agyba-főbe vertek. A vallomásomat csak kikényszerítették. Mindent tagadok, kínvallatásnak vetettek alá…

Ulrih májfoltos kézfejével végigtörölte az arcát. Hosszúra nyúlt már ez a vodkával átvészelt éjszaka, csupa Viskára ítélt rab, aztán ellenőrizni a kivégzéseket – Benya látta rajta, hogy már semmi mást nem akar, csak elküldeni a jelentést Sztálinnak, és bezuhanni az ágyba.

– Az aláírt vallomás a törvény erejével bír – hadarta Ulrih, a hangja egyszerre volt dühös és egykedvű –, az ítélet fennáll, a döntés végleges, és késlekedés nélkül végrehajtandó…

Benya levegő után kapkodott. Mintha gyomorszájon vágták volna és megnyílna alatta az akasztófa csapóajtaja, aztán a rémülettől felkavarodott a gyomra, biztos volt benne, hogy akkor ott helyben meghal. Az őrök elkapták a karját, és úgy tartották maguk között, mint egy összetört kirakati bábut.

Ekkor Szatinov odahajolt Ulrihhoz, és a fülébe súgott valamit. Szatinov volt a jelenlévők között a legnagyobb kutya, Sztálin fegyvertársa, ő nem volt bíró. Különleges oka volt annak, hogy itt volt. Sztálin bízta rá, hogy „felügyelje” az eljárást, mert Szatinov valaha a barátja volt azoknak az embereknek, akiket készült halálra ítélni. Ez Sztálin hűségtesztje volt.

Ulrih megvonta a vállát, Szatinov pedig megköszörülte a torkát.

– Golden elítélt, a kirótt büntetését visszavonjuk. Ehelyett tíz év… – A többi már elveszett a Benya fülében zúgó megkönnyebbülés hullámaiban.

Jól hallotta? Igen! Úgy van. Tíz év! Újra visszatért az életkedve – és mindezért hála Szatinovnak.

– Köszönöm! – suttogta Benya a bírák felé, de azok már rég nem törődtek vele.

Felállva szedegették össze a papírjaikat. Oda akart rohanni, de az őrök elkapták, megrángatták, és visszatartották.

– Isten áldja magukat! – kiabálta.

– Hallgass! – Puskatust nyomtak az oldalába. – Kuss legyen, elítélt!

Aki egyszer már hallotta a saját halálos ítéletét, az attól fogva máshogyan, mélyebben él, mint a többi ember, és Benya Golden számára többé semmi sem lesz ugyanolyan, mint azelőtt. Most majd újra élhet, szenvedélyesen, nagylelkűen. Újra szerethet. Ó, mennyire imádta az életet! Alig vette észre, amikor a bírák kivonultak a teremből.

Ezután végigtaszigálták a folyosón, majd a Fekete Holló becenevű rabszállítóval visszavitték a cellájába, ahol aztán volt ideje jobban felfogni az egészet. A puszta halálnál súlyosabb büntetésre ítélték, a letartóztatása pillanatáig tartó életének vége volt. Szinte halott volt, amennyire ez a fizikai megsemmisülés nélkül lehetséges, még lélegzett, de az állandó jelen pokoli csapdájába esett. Eszébe idézte a római hajókat hajtó rabszolgákat: mostantól ő is egy gályarab, aki halálra robotolja magát a Gulagon. De aztán arra gondolt: tíz év! Hiszen az nem szól örökké! Tíz évet túl tudok élni, és visszatérhetek az életbe… ugye?

A cellában teltek-múltak 1940 hetei és hónapjai. Benya hozzászokott a börtön napi rutinjához, bár tudta, hogy hamarosan vége szakad, és a foglyok gyűlölnek mindenféle változást. A változás veszélyes. De tudta, mi következik: az etap, az utazás kelet felé, átszállításuk a Gulag lágerébe.

És ez is elérkezett. Hajnali négykor ébresztő. Az őrök berontanak a zárkába.

– Felkelni! Fogd a holmid. Davaj, davaj! Mozgás kifelé!

Benyának fogalma sem volt, hova mennek, csak annyit tudott, hogy keletre tartanak, marhavagonokban zötykölődve lassan, át az Urál hegyláncain, a végtelen Szibéria pusztaságain, és még tovább. A vonatokat telezsúfolták a mocskos, tetvektől kínzott foglyokkal (köztük számos lengyellel, mint Benya megtudta, Sztálin legújabb hódításának áldozataival), a vagon közepére állított vödörből ki-kiloccsant a vizelet és a bűzös ürülék. Benya időnként szóba elegyedett társaival, megtárgyalták Sztálin meglepő szövetségét Hitlerrel, hogy hogyan osztották fel Lengyelországot egymás között. Párizs is most került náci uralom alá. Vajon meddig tudnak a britek kitartani? De többnyire a vagon sarkában hevert a helyén, takarékoskodott az erejével, próbált életben maradni, megtanulni hallgatni, és nem beszélni. „Politikai” elítéltként a foglyok hierarchiájában legalul foglalt helyet. Még a tolvajok és a gyilkosok is felette álltak, legmagasabban pedig azok a gengszterek, akik a vagon uraiként mindig a legjobb ételhez jutottak hozzá, és elvehettek bármit, amit csak akartak. Villámgyors lökdösődés az egymás hegyén-hátán kuporgó foglyok között, és Benya vagonjának félhomályában már el is vágták a torkát egy fogolynak az új csizmájáért, és kifosztották a ruhájáért, kabátjáért, sapkájáért és élelmiszer-fejadagjáért. Hirtelen fényárba borult a vagon, ahogy elhúzták az ajtót, és Benya egy pillanatra elkapta szemével a karok és lábak tehetetlen rongybabatáncát, amint a meztelen holttestet kilökték a dübörgő nyíláson, majd behúzták az ajtót. Benya azon tűnődött, egyáltalán megtörtént-e, amit látott. Ettől kezdve egész további élete során egy emberi lény halála, ami valaha Benya számára jelentőségteljes, felejthetetlen eseménynek számított, olyasvalaminek, amit elmesélt a családjának, amiről olvasott az újságban, vagy amit megbeszélt a barátaival, ezután már inkább csupán elkerülhetetlen történés volt a többi esemény láncolatában, mely a napok lomha sodrásában hamar feledésbe merült. A testén lakmározó bolhák az őrületbe kergették, azzal töltötte a napokat, hogy levadászta, és különös élvezettel összeroppantotta őket, érezte, ahogy a testük szétpukkan, leckét kapott abból, hogy apró, váratlan örömök képesek egészen elviselhetővé tenni az életet. Néha már-már úgy érezte, szinte életművésszé vált, mesterévé az apró dolgok élvezetének.

Minden tranzitállomás börtönében heteket töltött – mindegyik egy külön világ volt, a túlélés csak ott érvényes szabályaival –, míg eljött a következő etap ideje, majd az azután következőé, és így tovább. Városok végtelen sora. Petropavlovszk. Novoszibirszk. Irkutszk. Rabtársai mindenütt azt hajtogatták: „Imádkozz, nehogy Kolimába kerülj…!” De amikor megpillantotta a Bajkál-tó kék víztükrét, Benya tudta, hogy pontosan oda tartanak.

Az Ohotszki-tengeren való pokoli áthajózás után az utazás borzalmaitól kábultan érkeztek meg Magadanba, ahol egy új világ várta őket hósipkás hegyekkel, üdítő hegyi levegővel és az aranybányák holdbéli tájhoz hasonlatos övezetével. Benya maga elé képzelte az amerikai aranyláz városkáit, melyekről annyit olvasott imádott Jack Londonja Fehér Agyar című regényében, és látta maga előtt a határvidéket Cooper Az utolsó mohikánjából. Érkezésükkor szeptember volt, az utolsó hetek, mielőtt befagy az Ohotszki-tenger, és hónapokra elvágja Kolimát a szárazföld többi részétől.

Az őrök vezetésével csoportokban felmasíroztak a hegyre a Kolimai országútnak csúfolt sáros ösvényen, egyenesen a fogolytáborba, ahol Benyának és társainak le kellett vetkőzniük, lezuhanyozni, leborotválták a hajukat, a ruháikat pedig gőzzel fertőtlenítették és tetvetlenítették. A zuhanyzóban Benya látta az egymásnak eső férfiakat, egyesek térden állva, mások egymásra hajolva párzottak kétségbeesetten, összeszorított kézzel megragadva az élvezet utolsó morzsáit. Másnap ott állt meztelenül az orvosi vizsgálóbizottság előtt, mely egy doktorból és egy csekista tisztből állt, és megpróbált olyan öregnek és gyöngének látszani, amilyennek csak tudott. De a doktor, maga is fogoly, már nyomta is a pecsétet a papírjára: KOLIMA TFT, azaz nehéz fizikai munkára alkalmas.

– De én nem vagyok elég erős – tiltakozott Benya.

– Kuss legyen, tetűláda – rivallt rá az őr. – Betegség szimulálásáért a büntetés főbelövés. Panaszkodásért repülsz az elkülönítőbe. Mozgás!

Másnap hajnali négykor keltették őket.

– Davaj, davaj, mozgás! Hozzátok a holmitokat!

Egy benzin helyett fatüzelésű kazánnal működő teherautó platóján ülve Benya továbbutazott a sebesen rohanó vad hegyi patakok, rénszarvascsordák és meredek szurdokok világába. Aztán megpillantotta az első szögesdrótkerítést és az őrtornyokat a fából eszkábált barakkok mellett, végül átléptek a táboruk, a Madjak-7 kapuján.

A bejáratnál gigantikus felirat hirdette:

DICSŐSÉG SZTÁLINNAK, A GÉNIUSZNAK

DICSŐSÉG SZTÁLINNAK, SZERETETT VEZÉRÜNKNEK

DICSŐSÉG SZTÁLINNAK, A MUNKÁSOSZTÁLY BARÁTJÁNAK, A SZOVJET GYERMEKEK ATYJÁNAK

Végül a legalsó sorban:

TÖBB ARANYAT A SZOCIALISTA PARADICSOM MEGTEREMTÉSÉÉRT!

Másnap korán reggel az első névsorolvasáson rabok százai álltak vigyázzban a reggeli ködben: kiváltságos foglyok, az úgynevezett táborbizalmik, párban, korbácsot és bunkósbotot suhogtatva terelték a többieket a munkabrigádokba. A brigádvezetők a parancsnoknak jelentettek.

– A brigádban huszonhét fogoly van jelen – kiáltotta Benya brigádvezetője, egy Surik nevezetű elítélt –, egy meghalt tegnap a bányában, egyet fegyelemsértés miatt kivégeztek, egy reggelre meghalt a barakkban, kettő betegen fekszik, egy, aki szándékosan kárt tett magában, az elkülönítőben van. Öt új fogoly. Összesen huszonhét.

Surik felvezette Benyáékat a bányához.

– Ha dolgoztok, kaptok enni – figyelmeztette Surik Benyát és zektársait, ami a táborban a rabok gúnyneve volt. – Ha nem dolgoztok, megdöglötök.

Benya szeme előtt egy hatalmas, szélesen elterülő, sárból és sziklából kivájt mélyedés tűnt fel a hegy oldalában, ahol deszkapallókból épített ösvényeken hangyaként nyüzsögtek a munkások és a fegyveres őrök, hogy feltárják a szakadékok mélyét, apró játékbábuk a tájon, melyet a rabok csak úgy hívtak: a Hold sötét oldala.

II.

– Ma véget ért a kiképzésetek, banditák – hirdette ki Melisko ezredes, a büntetőszázad parancsnoka.

Benyának fogalma sem volt, hogyan élte túl Kolimát, de most itt volt, tizennyolc hónappal később, 1942 júliusában, Dél-Oroszországban, Sztálingrádtól nem messze.

Azon a forró, nyári estén, naplementekor ott álltak félkörben Melisko körül a 9. számú Bugyonnij Marsall Méntelep Lovardájában, közel a Don folyóhoz. A lovak hazája volt ez a vidék, a doni kozákok otthona. Hetedik hónapja folyt a kiképzésük.

– Készen álltok, hogy teljesítsétek első küldetéseteket, és ez hamarabb eljött, mint bármelyikünk gondolta volna. Veszélyben a haza! – harsogta Melisko.

Benya elkapta mellette álló barátja, Priscsepa pillantását. Priscsepa szélesen vigyorgott, de a tisztek képén kiütköző pánikot Melisko harsány önbizalma sem tudta elrejteni. Amikor 1941 decemberében Benya elkezdte a kiképzést, a front még nagyon messze húzódott, és a németeket éppen legyőzték Moszkvánál. Mostanra ideért a háború, tegnap óta idehallatszott a tüzérség döreje, ahogy a németek egyre közelebb nyomultak a Don folyóhoz.

– Nektek különösen jó okotok van rá, hogy keményen harcoljatok a hazáért! Amikor a kezem közé kerültetek, mocskos söpredék voltatok. Most harcra készek vagytok, akár a hivatásos katonák, jó harcosok, ügyes lovasok, és közületek még a legügyetlenebbek is – itt Melisko szeme a szárnyként szétálló bozontos szemöldöke alól melegen Benyára villant – legalább képesek fent maradni a nyeregben.

Priscsepa letörölte arcáról a szeméből kicsordult könnycseppeket. Könnyen sírt, könnyen nevetett, úgy repült keresztül az életen, akár egy fecske, derűjét semmi nem volt képes kikezdeni, sem a Gulagra szóló ítélete, sem a mai katonai szemle, sem a holnapi csata. „Egy ilyen egyszerű léleknek, mint én, könnyű az élet – mondta mindig kedvesen. – Egyszerűen csak élek bele a világba, és kész.” Benya szerette Priscsepát tanulmányozni, mindig érdekelte az emberi természet. A Gulagnál és ennél az elítélt bűnözőkből és hadbíróság elé állított katonákból álló zászlóaljnál sosem látott érdekesebb laboratóriumot.

Benya és Melisko ugyanabban a táborban raboskodtak Kolimában. A letartóztatása után Melisko tábornokot olyan kegyetlenül megkínozták, hogy minden foga és körme hiányzott, csak dús, fehér bajusza volt a régi, merev, mint egy régi festőpemzli. Ennek ellenére, amikor a háború elkezdődött, az első tisztek egyike volt, akit újra hadba hívtak, de nem egy közönséges alakulatot vagy hadosztályt adtak neki, hanem rábízták ezt a söpredéket. Azóta is mindenki Tábornokként emlegette, és Benyának nagyon tetszett, hogy Melisko mindig ugyanolyan, akár levesért áll sorba a kolimai tábori ebédlőben, akár parancsnokként szónokol az embereinek, ahogy itt és most.

A pajtához hasonlatos lovardában, melynek homokkal leterített padlóját lovas gyakorlatokhoz tervezték, Melisko egymaga állt előrelépve. Mögötte ott volt Ganakovics százados, a politruk, azaz politikai tiszt, és Pavel Mogilcsuk, a titkosrendőrség különleges egységének vezetője.

Benya nem ismerte a részleteket – a teljes igazság mindig Szigorúan titkos minősítést kapott –, de annyit azért tudott, hogy az orosz csapatok gyors iramban vonultak vissza, és most alighanem egy újabb vereség történhetett. Ganakovics magánkívül volt, Mogilcsuk szemmel láthatólag reszketett. Minden újabb fegyverropogás hallatán a rémület egyre feljebb araszolt Benya gyomrában.

– Jusson eszetekbe, amit mindig mondtam nektek! – kiáltotta Melisko, műfogsorán kissé félresiklottak a magánhangzók. – Nem kaptok el!

Ezt az idézetet a kedvenc filmjéből kölcsönözte, és az emberei imádták.

– Hurrá! – kiáltották egyszerre, de hirtelen léptek zaja hallatszott, és Benya körbepislantva látta, hogy Zsurko százados berohan a porond közepére, és Melisko kezébe nyom egy papírdarabot.

– Pihenj! – adta ki az utasítást Melisko. – Fontos parancsot várunk a Sztavkától.

A Sztavka a Szovjet Fegyveres Erők Főparancsnokságának másik neve volt. Benya és Priscsepa egymásra néztek, Priscsepa dünnyögni kezdett az orra alatt: Ne körözz fölöttem, fekete holló…

III.

Messze innen, jóval északabbra, Moszkvában egy katonai zubbonyt és puha marhabőr csizmába tűrt buggyos szürke nadrágot viselő, alacsony termetű, fáradt öregember üldögélt egy hosszú irodában az óriási asztal mellett. Arca beesett volt a kimerültségtől, himlőhelyes bőre fakószürke.

Odakint a Kreml falait terepszínű álcázóhálók borították, és léghajók köröztek a város felett, hogy megzavarják a német bombázó repülőgépeket. Bent állt a hosszú asztal a T alakú toldással, rajta a szorosan egymás mellett sorakozó telefonkészülékekkel, az ablak előtt barátságtalanul sivár függönyök lógtak, és mellettük Lenin falon függő, kivilágított halotti maszkja. Minden változatlan volt, de Szovjet-Oroszország alapítójához a falon mostanában olajfestmény formájában csatlakozott a cári idők két tábornoka, Szuvorov és Kutuzov. Ez, a katonák között csak a Kis Sarokként emlegetett iroda volt a szovjet hadsereg főparancsnoksága, az innen kiágazó telefonok és a szomszéd távírószoba kábelei kötötték össze az irodában ülő férfit a határtalan, gyakran kiszámíthatatlan és irányíthatatlan külvilággal, ahol emberek milliói vívtak véres harcot egymással.

– Túljártak az eszünkön – mondta Sztálin nyugodt hangon. – Az egész déli hadsereg az összeomlás küszöbén áll. A parancsnokaink bolondok, mind ostoba bólogató János. Nincsenek megfelelő embereink. Még mindig várjuk a fő támadást Moszkva ellen.

A hosszú asztal közelebbi végén három férfi ült. Molotov, a zömök termetű, kerek fejű, orrcsíptetős alak, bólintott. Ő volt az egyetlen civil ruhás a társaságban, szürke öltönyt, szürke nyakkendőt és merevített galléros fehér inget viselt. Arcának sápadt penészvirágszíne elárulta, hogy irodakukac, akit soha nem ér a napfény, Sztálin bizalmasai csak Kreml-arcszínként emlegették ezt az árnyalatot.

– Igaza van, Sztálin elvtárs – helyeselt Lavrentyij Berija külügyi népbiztos, a titkosrendőrség főnöke.

Kék színű, váll-lapos NKVD-egyenruhája megfeszült széles hasán, arca szürkés árnyalatban játszott, de csak úgy áradt belőle a hozzáértés, az éberség és a kegyetlen hatékonyság.

A harmadik férfi, a vezérezredesi egyenruhát viselő Herkules Szatinov megszólalt:

– Sztálin elvtárs, szerintem ez a német offenzíva fő iránya. Minden erejüket átcsoportosítják a Don felé és a Kaukázus körzetébe. Rosszul ítéltük meg a helyzetet. Nincs Moszkva elleni támadás. Magam is tévedtem, és vállalom a felelősséget, ha szükségesnek látja, haditörvényszék elé állok. Túljártak az eszünkön…

Sztálin megsemmisítő pillantást vetett Szatinovra. Tegnap még árulónak nevezte volna, akinek elment az esze, talán a letartóztatását is elrendelte volna. De a hozzá hasonlóan grúz származású Szatinov, a kedvence, mindig megmondta neki az igazat. És ebben a pillanatban az igazságra volt a legnagyobb szükség. Hat héttel korábban, június 19-én Harkov közelében, a szovjet vonalak mögött lezuhant egy német Storch gép. A gép utasa Reichel őrnagy, a német vezérkar tisztje volt, nála egy aktatáska Hitler déli támadásának, a Kék Hadműveletnek a terveivel. Néhány órával később a tervek már ezen az asztalon feküdtek, és Sztálin az ugyanebből a három emberből álló, mindent görög kórusként helyeslő különítménnyel együtt tekintette át.

– Ez csak egy hadicsel – mondta akkor Sztálin. – Klasszikus dezinformálás. Komolyan azt hiszik ezek a gazemberek, hogy bedőlünk ennek? A déli offenzíva csak egy elterelő hadművelet. A valódi nagy támadás Moszkva ellen irányul.

A három politbürótag buzgón helyeselt – ahogy mindig. Mostanra azonban kiderült, hogy tévedtek, Hitler páncélos hadosztályai a dél-orosz sztyeppéken keresztül vonultak Sztálingrád felé. Hamarosan kettévágják Oroszországot.

Sztálin odapillantott az asztal túlvégére, ahol Alekszandr Vasziljevszkij tábornok, vezérkari főnök állt a déli hadszínteret ábrázoló, nyilakkal és színes jelekkel beterített térkép fölé hajolva.

– Vasziljevszkij elvtárs!

A szakértelmet sugárzó Vasziljevszkij, aki úgy festett, mint egy régimódi cári tiszt, felegyenesedett.

– Szatinovnak igaza van, Sztálin elvtárs. Ez a fő offenzíva.

Sztálin bólintott, tenyerével megdörzsölte az arcát. Sütött róla a halálos kimerültség. Szatinov csodálattal szemlélte Sztálin önuralmát, a főnökéből a végzetes hibák ellenére sugárzó hűvös, merev intelligenciát. De azt is megállapította, hogy Sztálin az utóbbi háborús évben megöregedett, a ruhái már csak úgy lógtak rajta.

A párnázott ajtó hang nélkül feltárult, és egy koboldszerűen apró alak, Alekszandr Poszkrebisev, Sztálin titkára dugta be az orrát.

– Megjöttek, Sztálin elvtárs – jelentette.

Sztálin bólintott, az ajtón két idős lovassági tiszt lépett be, és vigyázzban megálltak előtte. Mindketten ebben a pillanatban érkeztek a frontról, és a repülőtérről egyenesen a Kremlbe vitték őket. A harctér pora még az arcukon ült, Szatinov érezte a belőlük áradó verejtékszagot és kétségbeesést.

– Jelentést kérek, Bugyonnij elvtárs – adta ki a parancsot Sztálin kellemes tenor hangján.

– A német „A” Hadseregcsoport csapata áttörte az észak-kaukázusi frontvonalat – kezdte Bugyonnij marsall, akinek széles hordó mellkasa, csizmába és vörös csíkos lovaglónadrágba bújtatott, a lovast eláruló görbe lába, de még a viasszal tökéletesen ápolt, gyönyörűséges bajusza is szánalmasan összezsugorodni látszott a vereség hatására. – Csapataink visszavonulóban vannak. Az ellenség elérte a Dont, és készülődnek a kaukázusi betörésre, célba vették az olajmezőket. Megpróbáljuk újracsoportosítani az erőinket. Rosztov elesett.

– Rosztov? – ismételte meg Sztálin.

– Hazugság! Csak pánikot akarsz kelteni! – kiáltott a marsallra Berija. – Rendes jelentést kérünk!

De Bugyonnij rá se hederített. 1937-ben, amikor a terror idején megpróbálták letartóztatni, Bugyonnij pisztolyt rántott, és azzal fenyegetőzött, hogy lepuffantja őket, és magával is végez, ha azonnal nem kerítik telefonvégre Sztálint. Sztálin telefonon eltörölte a letartóztatási parancsot.

– Rosztovnál a seregeink meghátráltak – folytatta Bugyonnij. – Hátat fordítottak, és elmenekültek! Egyszerűen elfutottak! Elismerem, hogy gyávaság és hozzá nem értés miatt. Vállalom a felelősséget.

– És ön, Tyimosenko marsall? – fordult Sztálin a másik huszártiszthez. – Milyen jó hírekkel tud szolgálni?

Tyimosenko megcsóválta csillogó, kopasz fejét.

– A sztálingrádi fronton teljes a zűrzavar. A német hadsereg elérte a Dont, mindössze a folyó kanyarulatát védő két csapat tartja vissza őket. Voronyezst el fogjuk veszíteni. Attól tartok… – elgyötörten csuklott a hangja.

– Mondd meg Sztálin elvtársnak az igazat! – szólt rá Berija.

– Attól tartok, maga Sztálingrád is veszélybe került.

Sztálingrád! Sztálin saját magáról elnevezett városa, ahol a polgárháborúban hőstetteivel szerzett nevet magának. Szatinov hitetlenkedve hördült fel:

– Hazugság! Sztálingrád soha nem fog elesni – mondta Berija vontatott mingréliai akcentusával. – A pánikkeltőket főbe kell lőni! A németek több száz kilométerre vannak Sztálingrádtól.

Sztálin mogyoróbarna szeme Vasziljevszkij felé villant, aki éppen átrendezte az asztalon heverő térképeket az új híreknek megfelelően. A Vezér megbízott Vasziljevszkijben.

– Nos?

Vasziljevszkij alaposan megfontolta a választ.

– A Don-kanyarnál megállítjuk a német csapatok előretörését, de sürgősen meg kell kezdeni Sztálingrád védelmének megerősítését és a harckocsigyárak evakuálását a városból. A déli front teljes átszervezését javaslom, már figyelmeztettem őket, hogy új parancs érkezik a főparancsnokságtól.

Sztálin egy pillanatra elgondolkodott, és rágyújtott egy Hercegovina Flor cigarettára. Ahogy a két tábornok vigyázzban állt, Vasziljevszkij újból a térkép tanulmányozásába mélyedt, és a három hűséges bérenc türelmetlenül várakozott, a szoba csendjében minden egyes cigaretta-szippantásból érződött a Vezér feszült összpontosítása.

– Tyimosenko, Bugyonnij, várjanak odakint – mondta Sztálin.

A két férfi tisztelegve elhagyta a szobát.

– Sztálingrád természetesen nincs veszélyben. Egyelőre. De a legkisebb meghátrálást sem tűröm. Egy lépést sem hátra… – hagyta, hogy szavai elérjék a kellő hatást.

– Sztálin elvtárs – szólította meg Szatinov rövid szünet után –, Hitler seregében sikeresen alkalmazzák a hadbíróság által elítélt katonákból és bűnözőkből álló büntetőszázadokat. Nekünk is már kiképzés alatt állnak a gyávaságért hadbíróság elé állított árulókból és a Gulagon toborzott bűnözőkből álló büntető zászlóaljaink, de azt javaslom, alakítsunk ki egy állandó rendszert, hozzunk létre büntetőszázadokat minden fronton, és vessük be ezeket az ütközetekben…

– A mindenre elszánt emberek olyan veszettül küzdenek, mint maga az ördög… – mondta Sztálin. – Nagyszerű ötlet. – Felemelte az asztalon sorakozó telefonok közül az egyiknek a kagylóját. – Jöjjön be!

Poszkrebisev jelent meg az ajtóban, kezében jegyzettömb és ceruza.

– Írja – utasította Sztálin. – A honvédelmi népbiztos kétszázhuszonhetes számú rendelete.

Felállt, majd elkezdett fel s alá járkálni, remegő kézzel szippantott a cigarettájából.

– Ezt mindegyik frontra el kell sürgönyözni. Sürgősen ki kell hirdetni minden egyes harcoló egységnek még ma este… Az ellenség új erőket készül bevetni ellenünk… A német támadók Sztálingrád felé hatolnak… már elfoglalták Novocserkaszkot, Rosztov-na-Donut, fél Voronyezst… Katonáink, pánikkeltők felbujtására szégyenletesen feladták Rosztovot… Megparancsolom: egy lépést sem hátra…

IV.

– Egy lépést sem hátra! Ez a jelszavunk.

A manézs porondjának tikkasztó hőségében Melisko felolvasta Sztálin legújabb hadiparancsát, mely frissen érkezett távírón, egyenesen Moszkvából. Benya érezte, ahogy megborzong. Élete egy újabb rémisztő szakaszába lépett.

– A Sztavka a következőképpen rendelkezik: „Minden hadsereg köteles felállítani kétszáz főből álló felfegyverzett záróosztagokat, és az ingatag csapattestek mögött elhelyezni őket. Ezek feladata bármilyen visszavonulás esetén a pánikkeltőket és a gyáván megfutamodókat a helyszínen kivégezni… Egy lépést sem hátra… Már folyik a foglyokból toborzott büntetőszázadok kiképzése…

Benya és társai hegyezték a fülüket; Sztálin személyesen hozzájuk szól, az ő sorsukról ír.

– Elrendelem nyolcszáz főből álló büntetőszázadok, úgynevezett strafnije bataljoni felállítását minden fronton köztörvényes bűnözőkből, fegyelemsértésért vagy gyávaságért elítéltekből. Ezeket az egységeket az ütközetek legnehezebb pontjaira kell irányítani, hogy ott vérük ontásával esélyük legyen vezekelni a Haza ellen elkövetett bűneikért… Ez a Haza új jelszava. Aláírás: J. V. Sztálin, honvédelmi népbiztos.

Melisko összehajtotta a papirost, és zordan „banditáira” meredt.

– Sztálin elvtárs azt parancsolta, hogy…

– Engedélyt kérek a szólásra! – kiáltott közbe egy hang.

Melisko bólintott.

– Mit jelent az, hogy „vérük ontásával vezekelni”? – kérdezte Priscsepa.

Rajta kívül senki nem merte volna feltenni ezt a kérdést.

Melisko gyér, rozsdaszínű haja egy tincsével letörölte homlokáról a verítéket. Az emberek várták a választ; Benya szinte érezte, ahogy mindenki izgatottan előrenyújtja a nyakát.

– Sztálin elvtárs úgy érti, hogy kétféle módon szabadulhattok ki innét. Vagy meghaltok, vagy megsebesültök a harcban.

A katonák egy pillanatra visszafojtották lélegzetüket, amint – ahogy Benya is – megemésztették sorsuk e fordulatának brutális egyszerűségét.

– Látjátok, gazfickók? – folytatta Melisko. – Esélyt kaptatok, hogy a csatában megszolgáljátok a szabadulásotokat. Küszöbön áll a bevetésetek. Ma éjjel pihenjetek… Igen, elvtárs?

Ganakovics valamit belesúgott Melisko fülébe.

– Rendben – mondta Melisko. – Ganakovics elvtárs elmondja a többit.

Ganakovics százados kidüllesztett mellkassal előrevonult.

– Fiúk, elvtársak, barátaim, strafnyiki – kezdte azon a rekedtes, nyers hangon, amelyet kifejezetten az ilyen jelentőségteljes pillanatokra fejlesztett ki. – Ti még magatokon viselitek az osztályidegen elemek, írástudatlan burzsoák, ellenforradalmár bűnözők, degenerált gyilkosok fertőző mocskát, de átneveltünk és kiképeztünk titeket, és most abban a dicsőségben részesültök, hogy harcolhattok a szocialista hazáért és Sztálinért, a nemzet géniuszáért! Én ott leszek veletek, vállvetve fogunk küzdeni! – Ganakovics előrántotta pisztolyát, és a feje fölé tartotta. – Minthogy elítélt bűnözők és gyáva árulók vagytok, nincsenek jogaitok, mint a rendes katonáknak. Nem fogjátok megtudni, hogy hol vetnek be titeket, és nem kaphattok térképet a kezetekbe. Csak hálásan elfogadjátok a küldetéseteket, és végrehajtjátok. Ha én vagy a Különleges Egység észrevesszük a legkisebb megingást, a parancstól való eltérést vagy engedetlenséget, egy szót, egy pillantást és igen, akár egy gondolatot, azonnal nyolc gramm ólom lesz a jutalmatok: azonnali kivégzés!

Ganakovics nagyot nyelt – amikor izgatottan szónokolt, olykor elfelejtette lenyelni az összegyűlő nyálát, és a végén egyetlen nyálkás csomóként kellett leküldenie a nyelőcsövén.

Melisko kissé zavartan álldogált, de a volt fegyenceknek arcizmuk sem rezdült. A Gulagban és az 1941-es nagy visszavonulások során már hozzászoktak a szovjet hivatalnokok ostoba rosszindulatához.

– Köszönjük, nagyon hasznos volt, Ganakovics elvtárs – mondta Melisko előrelépve.

Az emberek érezték, hogy megveti a pártbérencet, és osztoztak vele ebben az érzésben.

– Sok szerencsét, banditák! Ott leszek veletek! Éljen Sztálin!

– Elnézést, ezredes – vágott közbe Mogilcsuk, a titkosrendőr –, van itt még valami. Ganakovics százados szeretné még egy kicsit felvilágosítani az embereket.

– Pihenésre van szükségük, és el kell látniuk a lovakat. Nem hallgattak már minket elég ideig? – vetette ellen Melisko.

– Még nem – felelte Mogilcsuk. – Gyerünk, mozgás! Hozzátok a foglyot!

Sustorgás futott végig a Strafbaton, ahogy az NKVD-s őrök, lövésre kész gépfegyverüket maguk elé tartva, előretaszigáltak egy alakot. Benya egyből látta, hogy az ifjú Poljak az, és hogy a fiú sír. Istenem, fohászkodott Benya, adj neki erőt! De Isten akkor épp nem volt ott, hogy segítsen rajta.

Amikor Poljak odaért a tisztek csoportjához a porond közepére, Mogilcsuk mozdulatára az őrök durván megállították. A fiú megingott, de azok visszarángatták.

– Emberek, ha valaki csalással megpróbál visszaélni a nagy Sztálin bizalmával, annak csak egy vége lehet – jelentette ki Ganakovics vészjóslóan.

A Kommunista Párt hamisítatlan kreatúrájaként Ganakovics imádott a népszerű vezető szerepében tetszelegni. Benya pontosan tudta, hogy ha kalinkát táncolnának, Ganakovics már pattanna is be középre, hogy felvágjon a bonyolult tánclépésekkel, ha pedig a kantinban innának, Ganakovics vállakat veregetve, bicepszét gyúrogatva fizetné a feleseket, és kétes hőstetteiről sztorizgatna – az ezerkilencszázharminckettes gabonakampányról, meg amikor Molotovval találkozott, arról a napról, amikor leleplezett egy trockista sejtet a gyárban, és persze az összes nőről, akiket meghódított. Csupán turcsi orra és apró disznószeme árulná el, hogy kiszínezi a történeteket, amikkel kérkedik.

Ganakovics hangosat nyelt.

– Ezennel átadlak a forradalom csekista lovagjainak kezébe.

NKVD-egyenruhásokkal körülvéve Mogilcsuk lépett előre.

– Aki szándékosan kárt tesz magában, hogy elkerülje a bevetést, vagy kegyelmet nyerjen, azonnali hatállyal halálra ítéltetik. Poljak közlegényt büntetőszázadbeli szolgálatra ítélték, mert a kijevi csata idején elöljárói parancsa nélkül visszavonulásba kezdett. Az elmúlt éjjel, meghallva, hogy közel a bevetés, ez a gyáva áruló semmitől nem riadt vissza annak érdekében, hogy betegséget színleljen, így megvágta saját magát.

– Igazi sérülés volt – nyüszített Poljak.

– Csendet, elítélt! – ripakodott rá Mogilcsuk. – Az ápolószemélyzet egyik tagja feljelentette. A vizsgálat lefolytatása után, a Sztavka jelen parancsa értelmében ezennel halálra ítélem, az ítélet a század színe előtt azonnal végrehajtandó.

A körbenállók egyszerre szisszentek fel.

– Strafnyiki, katonák, fiaim! – kiáltotta Ganakovics, már meg sem próbálva leplezni izgalmát. – Ki vállalkozik önként az ítélet végrehajtására?

Melisko a csizmáját bámulta. Akkora volt a hőség, hogy Benya alig kapott levegőt. Eszébe jutott, hogy egyszer régen ő is hallotta a saját halálos ítéletét. A fiúra meredt: Mityka Poljak, oly sokszor beszélgettünk; ha ennyire rettegtél, miért nem jöttél oda hozzám?

Az emberek csak álltak tanácstalanul, egyik lábukról a másikra nehezedtek, legyek zümmögtek.

– Megismétlem – kiáltotta Ganakovics –, önként jelentkezőket kérek a fogoly kivégzésére!

Néma csend.

Ganakovics felemelte pisztolyát.

– Vagy nekem kell elvégeznem?

Benya és Priscsepa egymásra sandítottak. Egy Ganakovics-félék által uralt Oroszországban élve milyen ironikus, hogy egy regimentnyi gyilkos közül senki nem akart a kivégzésre vállalkozni.

– Majd én lelövöm a fiút – szólt egy hang.

Garanzsa, a Pók emelte fel a kezét.

– Lépjen előre, Garanzsa közlegény – mondta Ganakovics.

Szokásos lomha lépteivel, élvezve oszlopszerű combjai erejét és a rémisztő hatást, amit az arcával keltett, Garanzsa előrebaktatott, és szőrös karjait összefonva megállt a század előtt. Úgy állt ott, akár egy hatalmas, kövér madárpók, Benya már értette, honnan kapta a gúnynevét.

– Még valaki? Kell még egy ember. Gyerünk, fiúk! Ki lesz az?

– Majd én!

Vidor volt az, a csecsen gengszter, akivel Benya Kolimába tartva azon a szörnyű tengeri úton ismerkedett meg.

– Lépjen előre, Ulibnus közlegény – harsogta Ganakovics Vidor valódi nevét használva.

– Foglalják el pozícióikat – mondta Mogilcsuk, aki meg volt győződve róla, hogy a „pozíció” szó gyakori használata tekintélyt kölcsönöz számára –, vagy magukat is hadbíróság elé állíttatom!

Vidor oldalra lépett az olyan ember laza, táncoló mozgásával, aki egész életét a törvényen kívül töltötte. Mindig félig éberen aludt, soha nem ment át egy úton anélkül, hogy a háta mögé ne pillantott volna, mindig futva igyekezett egyik gaztettétől a másikig.

Poljak odapillantott a két orgyilkosra, és egész testében remegni kezdett.

– Istenem, legyen már vége – fohászkodott suttogva Benya.

Priscsepa magában imádkozott, a nyakában függő szentképet markolva. Ahogy Benya körbepillantott, látta, hogy a többi kozák is csendben mozgatja az ajkát.

Ganakovics átnyújtotta a Nagant-pisztolyokat. Mindkét hóhér úgy fogta a pisztolyt, minta fegyverrel a kezükben születtek volna.

– Térdre, elítélt! – bömbölte Ganakovics nagyokat nyelve izgalmában.

Az őrök elfordították Poljakot, háttal a tömegnek, és térdre nyomták. Benya látta, ahogy a fiú lehajtott, szeplős nyaka égővörösre gyúl. Van, hogy egy ember tarkója ugyanannyit elárul, mint az arca, gondolta Benya. Poljak lázasan lihegni kezdett, hátravetett fejjel kapkodta a levegőt. Már nem is emberi lény volt, csupán egy állat, másodpercekre a végtől, csak remegett fogvatartói markában, mint marha a vágóhídon.

Garanzsa és Vidor egyszerre biztosították ki a pisztolyukat. Előbb Garanzsa, majd Vidor tarkón lőtte Poljakot, a két lövés egy helyre ment. Amikor Benya kinyitotta a szemét, Poljak már az oldalán feküdt. Mogilcsuk előhúzta a saját fegyverét, és – nem volt gyakorlott lövész – az erőfeszítéstől remegő kézzel leadta az ellenőrző lövést Poljak halántékára. Benya észrevette, hogy Melisko egész idő alatt nem nézett fel.

– Rendben! Orvost! – kiáltott Ganakovics.

Két nővér rohant elő egy hordággyal, és rágörgették a holttestet. Ezután a század orvosa, doktor Kapto, akit Benya a Gulagról ismert, odatérdelt Poljak mellé, megérintette a nyakánál, és Ganakovics felé biccentett.

– Az elítélt meghalt – jelentette.

– Köszönöm, doktor – felelte Ganakovics a körbenállókra meredve. – Megtanultuk a leckét, emberek, ugyebár?

V.

Benya egyedül bandukolt a lovak kifutója felé, odaérve rákönyökölt a fehér kerítésre. Lágy, balzsamos éjszaka volt, igazi szumerki, egyike azoknak a tökéletes nyári éjszakáknak, amikor annyira meleg van, hogy senki nem tud aludni, puhán bársonyos a levegő; aszfaltbetyárnak való éjszaka, sétáláshoz és csókolózáshoz való. A láthatáron villámok cikáztak, dörögtek az ágyúk, érezhetően egyre közelebbről, és olykor idehallatszott, amint az állomáson lerakodott harckocsik dübörögve indulnak a front felé. Odaát, a Don túloldalán orosz katonák ezrei vívták élet-halál harcukat, valahol a közelben meg Poljak holttestét hajították éppen egy jeltelen sírba, melyet a zsíros, fekete földbe ástak. Vajon csak azért lőtték le a fiút, pour encourager les autres,{1} hogy megfegyelmezzék ezt a megbízhatatlan századot, töprengett magában Benya, vagy a küszöbönálló bevetés tényleg annyira megrémítette Poljakot, hogy szándékosan kárt tett magában?

A magány üdítő hatással volt Benyára. A kényszermunkatáborban és a hadseregben egyaránt az egyik legnagyobb kínszenvedés a személyes tér hiánya volt. Majd’ megveszett egy kis egyedüllétért. Emiatt kedvelte a sztyeppék világát. Gyakran kisétált ide éjszaka rágyújtani és álmodozni, a lányára gondolt, aki az anyjával élt, Benya elhidegült feleségével. Vajon biztonságban vannak Brüsszelben vagy Párizsban, vagy sikerült eljutniuk Madridba, esetleg Londonba? A lánya mára már kész felnőtt hölgy lehet – évek óta nem látta… Aztán ott vannak a szülei. Odessza Hitler szövetségeseinek kezére került, és a románok a hírek szerint olyan ámokfutást rendeztek a városban, hogy a zsidó lakosság nagy részét lemészárolták az utcákon. Lehet, hogy velük is ez történt? Vagy sikerült elmenekülniük kelet felé?