© Anne Raven, 2024

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Második kiadás

A szerző eddig megjelent kötetei:

Illegális szerelem, 2021

Sekély, 2022

Egy riport ára, 2022

Kéjlak, 2023

Illegális játszma, 2023

Karácsonyi bakancslista, 2024

Rossz királyfi, 2025

Találd meg a párod, 2025

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Illusztráció: Pop Alexandra (Lexxa Design)

Tördelés: KFBook Design Studio

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/anneravenhu

Instagram-oldal:

@anna_raven_page

TikTok: @anneravenside

ISBN 978-615-82324-9-4

Pitypang Kiadó, 2026

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi

TARTALOM

Prológus – SCOTT

Prológus – NINA

Első fejezet – SCOTT

Második fejezet – NINA

Harmadik fejezet – SCOTT

Negyedik fejezet – NINA

Ötödik fejezet – SCOTT

Hatodik fejezet – NINA

Hetedik fejezet – SCOTT

Nyolcadik fejezet – NINA

Kilencedik fejezet – SCOTT

Tizedik fejezet – NINA

Tizenegyedik fejezet – SCOTT

Tizenkettedik fejezet – NINA

Tizenharmadik fejezet – SCOTT

Tizennegyedik fejezet – NINA

Tizenötödik fejezet – SCOTT

Tizenhatodik fejezet – NINA

Tizenhetedik fejezet – SCOTT

Tizennyolcadik fejezet – NINA

Tizenkilencedik fejezet – SCOTT

Huszadik fejezet – NINA

Huszonegyedik fejezet – SCOTT

Huszonkettedik fejezet – NINA

Huszonharmadik fejezet – SCOTT

Epilógus – NINA

Epilógus – SCOTT

Köszönetnyilvánítás

Semmi sem édesebb, mint a bosszú, amit a saját keze szerez az embernek, kinek természettől való joga, hogy a lelkét jóllakassa bosszúval.

CSERNA-SZABÓ ANDRÁS: HARAG

Prológus

SCOTT

London, Anglia
15 évvel korábban

Látszólag olyan vagyok, mint ők. Az iskolai egyenruhám makulátlan, a nyakkendő kifogástalanul, szorosan megkötve feszül a nyakamon. Fojtogat.

És gyűlölöm.

Legszívesebben letépném magamról, de tudom, nem szabad. Vannak szabályok, és ezekhez tartanom kell magam. Úgy kell viselkednem, mint a többieknek.

Elvárások szerint.

Megborzolom a hajamat, hogy kuszán álljon. Muszáj valahogy tiltakoznom a felborult életem ellen, hogy tudjam, még én, én vagyok a flancos ruhám alatt.

Kinézetre nem különbözöm tőlük, mégis idegenként lavírozok az ódon, vastag falak közt elnyúló folyosókon, az udvar felé haladva.

Nem nézek senkire, nem érdekelnek. A zsigereimben érzem, nem illek ide, alighanem ők is ezt érzik, mert két lépés távolságot tartanak. Félnek tőlem. Érzem. Összesúgnak a hátam mögött, elállnak az utamból, ha közelítek. Nos, igen, az első itt töltött hónap nemcsak számomra volt pokol, hanem azok számára is, aki megpróbáltak megalázni. Ahogy tegnap este a Cox gyerek. Három másik társa előtt akarta piszoárba dugni a fejemet, de helyette az övé került bele. Összerókázta magát, és végül az ápolók szedték össze, mert a cimborái természetesen felhúzták a nyúlcipőt.

Ránézésre nyeszlett vagyok, hosszú és sápadt, de olyan erő lakozik bennem, ami bennük sosem volt.

Mert sosem volt rá szükségük, hogy megvédjék magukat, és valószínűleg soha nem is lesz.

Ez nem segít a beilleszkedésben, de teszek rá. Nem én akartam, hogy itt legyek, és megszoktam, hogy nincsenek barátaim. Hiányzik a régi iskolám, a régi házunk, Írország. De apa szerint már Anglia az otthonunk.

Otthon.

Már a szót is gyűlölöm.

Kilépek a kampusz udvarára. Mindenfelé lézengő diákok. A pálya felé indulok, ahol Arianával találkozót beszéltem meg.

Igen, ő az egyetlen, akit itt kedvelek.

Amikor meglát, mosolyog, arca élettel, szeme izgalommal telik meg. Sokat beszél, kifinomultan, mint a többiek, de furcsamód nála ez nem zavar. Mellette megnyugszik felkavart lelkem. Úgy érzem, hasonlít rám, megért. Talán mert ő sem itt született. Nem nevet ki az akcentusom miatt, nem néz rám csodabogárként, ha nem értem, ami mindenki másnak egyértelmű. Nem érdekli, hány kastélyunk van, és apám mivel foglalkozik. Ami azt illeti, erre a kérdésre még én sem tudom a választ. Alig egy hónapja még tudtam. De aztán minden megváltozott.

Emlékszem a napra, amikor apámhoz vendég érkezett. A semmiből toppant be a késő esti órákban. A hűvös ír levegő besurrant mellette, ahogy átlépte a küszöbünket. Kirázott a hideg. Két nagydarab fickó volt vele, de azokat egy fejbólintással maga mögé intette. Fontos embernek tűnt. Nem illett a házunkba. Az illata finom volt, a ruhája kifinomult, fekete szövetkabátot viselt, világos haja ápoltan simult a fejére. Bőrkesztyűt viselt, amit ráérősen lehámozott magáról. Az ujjaira szaladt a tekintetem. Sehol egy hólyag, bőrkeményedés, repedés. A körmei tiszták, gondozottak. Nem. Nem munkáskéz volt, ezt már gyerekfejjel is meg tudtam állapítani.

Apámé az volt.

Ahogy az enyém is.

A konyhaasztalnál ültünk. Én a házimat csináltam, miközben a készülő késői vacsora illata már üres gyomromat csiklandozta. Alig vártam, hogy megtöltsem valamivel. De apám felállt, és egy rövid, határozott utasítással a szobámba zavart. Éreztem, ez nem az a pont, ahol szabad ellenkeznem, vagy panaszkodni afelől, hogy éhes vagyok. Talán aggódnom kellett volna, félni, de akkor még nem volt okom rá. Mindenesetre több mint egy órát gubbasztottam bent. Néha kilestem, hallgatóztam, hogy még mindig ott vannak-e. Ott voltak. Apám arcát figyeltem. Végig komor volt, feszült, a mellkasát nehéz sóhajok feszítették. Tudni akartam, miért. Néha bólintott, miközben az öltönyös pasas beszélt. Fogalmam sem volt róla, miről, de az apám arcán feszülő ráncok mintha egyre mélyebb barázdát vájtak volna a bőrébe. Aztán egyszer csak a férfi felállt, kezet nyújtott apámnak. Ő nem fogadta el azonnal. Hosszú másodpercek teltek el, mielőtt mozdult volna. Tekintetét a férfira emelte, majd a szobám felé, összeakadt a tekintetünk. Éles pillantást vetett rám. Vártam, hogy leszid, amiért szófogadatlan voltam, de nem tette. Helyette megdörzsölte sűrű, vörös szakállát. Visszafordult az öltönyös felé, bólintott és végül megrázta a kezét. Aztán magához hívott. Keze súlyosan pihent a vállamon, miközben maga és a távozni készülő férfi közé állított. Az idegen kigombolt kabátja alatt szürke öltöny hordott, vakítóan fehér inget és nyakkendőt. Egyenesen a szemébe néztem. Zöld volt. Nem költözött melegség a tekintetébe, ahogy rám nézett, nem is mosolygott. Egyszerűen csak megállapodott rajtam a pillantása, végigmért. Aztán csak bólintott maga elé. Akkor még nem tudtam, hogy ez mit jelent, de azt éreztem, fontos pillanatnak vagyok részese. Aztán megszólalt:

– Mondd csak, Scott, jártál már Angliában?

Akcentusa megütötte a fülemet, a szavak finoman, lassan, de határozottan hagyták el a száját.

Apámra néztem, aki üres tekintettel bámult vissza rám. Azt hiszem, valahol máshol jártak a gondolatai. Nemet intettem.

– És szeretnél?

Egyedül éltem apámmal, nem volt sok mindenünk, de ami volt, az a miénk volt. Az erdőt jártuk nap mint nap, dolgoztunk. Apám egész nap, én suli után és hétvégén. Ki kellett vennem a részem mindenből. A fakitermelés kemény munka volt, ahogy a vadászat is, de nem számított, mennyire fáradtam el, addig nem feküdhettem le, amíg a lecke nem volt kész, vagy nem mondtam fel. Nem volt anyám, szép ruháim, vagy nagy ház személyzettel, de ez sosem hiányzott. Nem szenvedtem hiányt semmiben.

– Nem, uram, jó nekem itt.

Az elegáns férfi megpaskolta a fejemet, az ajka megrándult, mintha a mosolyát próbálta volna elrejteni.

– Hűséges fiú – süvített el apám hangja a fejem felett, és miközben beszélt, ujjai megszorították a vállamat. Úgy éreztem, büszke rám, és ez megdobogtatta a szívemet.

– Szerencsés vagy – mondta a szövetkabátos férfi, hangjába egy pillanatra mélabú költözött. – Nekem nem adatott meg a saját fiúgyermek.

És most itt vagyok. Távol az otthonomtól. A cipőm orrát nézem, fényes, tiszta. Sehol egy folt, sehol egy karcolás, amit kavicsrugdosás közben szerezhettem volna iskolába jövet vagy menet. Azért, mert itt minden tökéletes. Drága és új. Belül érzem, hogy kívülálló vagyok, de magabiztosságot öltök magamra, ami pajzsként vesz körül. Apám szavai jutnak eszembe: „Emelt fővel mászkálj köztük, fiam, mert neked már éppúgy jár a tisztelet, mint nekik.”

Nem tudom, ez mit jelent, csak azt, apámnak fontos.

Így nekem is fontos.

Nem hasonlítok arra az önmagamra, aki pár hónappal ezelőtt még ócska iskolatáskával a vállán gyalogolt mindennap a suliba, aki magának csinálta a reggelit, ha kellett, aki minden délután és minden hétvégén az apja jobbkezeként dolgozott. Akaratlanul is megdörzsölöm a tenyeremet, ami már nem koszos, nem csúfítja hólyag, seb vagy repedés, mégis, még mindig érdesnek hat.

Lassan elérem a célomat. A kampusz étterme óriási, üvegfal veszi körbe. A zsivaj már messziről ordít, de én elkerülöm. A pályához érek. Tekintetemmel Arianát keresem, és meg is találom, de megtorpanok. A gyomrom görcsbe rándul. Nem, nem azért, mert megdobogtatja a szívemet a látványa. Azért, mert nincs egyedül. A düh fojtogatja torkomat.

Vele van.

Vele, akit a világon a legjobban gyűlölök, akit tisztes távolból, de szemmel tart a csürhéje, mert egyedül még ahhoz is gyáva, hogy szembenézzen velem. Tudom, hogy rám várnak. A reakciómra kíváncsiak. Egy jó kis balhéra számítanak, ami egy kis színt visz a nyomorult kis életükbe. Ökölbe szorul a kezem, de tudom, nem üthetem meg. Apám megtiltotta. A tekintetemmel felnyársalom a hátát. Érezheti, mert a válla felett hátranéz. Gonosz, elégedett vigyor ül a képére, de nem szólal meg, nem mond semmit, csak visszafordul Ariana felé, akinek még fogalma sincs róla, hogy rögtön odaérek.

Nagy levegőt veszek és elindulok feléjük, de már érzem a számban a veszteség ízét. Nem mintha Ariana az enyém lenne, mintha bármit is ígértünk volna egymásnak, de mégis darabokra marcangol, amikor megcsókolja. De talán még inkább az, hogy Ariana engedi. Az egész nem tart tovább pár másodpercnél, mégis örökkévalóságnak tűnik. Ariana a szájához kapja a kezét, amikor megpillant, és majdnem elsírja magát, amikor a tekintete találkozik az enyémmel.

Elrohan.

Hogy ő mit csinál?

Ráérős mozdulattal fordul felém, még ennél is ráérősebben törli le a szájáról Ariana csókját. Perverz mosolyt villant felém.

– Nem volt rossz, de azt hiszem, maradok az angol csajoknál. Azok sosem okoznak csalódást – buknak ki a száján érzéketlenül a szavak.

Még csak meg sem próbálja megjátszani magát. Megremeg a testem. Legszívesebben neki rontanék.

– Azért csináltad, hogy bosszants? – kérdezem, magam sem tudom, miért. Tudom a választ. Persze, hogy azért.

Az arcomba hajol, de meg sem rezzenek, nem fog hozzám érni. Nem, ahhoz túl gyáva és nyeszlett.

– Nem! Azért csináltam, hogy megmutassam, itt semmi sem lehet a tiéd, ha én nem akarom.

A gerincem mentén érzem, ahogy elönt a fékezhetetlen harag, de sikerül úrrá lennem rajta. Nem üthetem meg, ismétlem magamban.

– Az bántja a csőrödet, hogy jobb vagyok nálad fociban, vagy hogy lenyomtalak az úszásban? Vagy egyszerűen csak féltékeny vagy, amiért Ariana inkább velem töltötte az idejét, mint veled?

Nyugodt a hangom, de belül tombolok.

– Ugyan, kérlek. Csak a kisujjamat kellett kinyújtanom érte, és máris ráharapott. Az apja az én apámmal üzletel.

Nyert ügyem volt. Jegyezd meg, itt sosem lehetsz jobb nálam semmiben, mert ez az én országom.

Nagy szavak ezek egy tizenöt évestől, ezt még én is tudom. De csak szavak. Mi inkább az öklünket használjuk.

– Nem értek egyet.

Felciccen.

– Mit számít?

– Az én országomban ököllel szoktuk eldönteni, ki a jobb. Akarod kipróbálni?

Le kellene állnom, de nem bírok. Talán ha kiprovokálom, hogy ő üssön előbb, akkor visszaüthetnék...

– Nem vagyok olyan barbár, mint te, nem piszkolom be a kezem veled.

Int a csürhéjének, hogy induljanak, de én még nem fejeztem be.

– Más szóval gyáva vagy.

Látom, ahogy megrázkódik. A szemében felcsillanó düh felvillanyoz. A szavak épp ott találták el, ahol terveztem. Sértettség ül az arcára, és még valami, ami mélyről jön, ami sötét és gonosz. Ami ott lakozik benne, de még nem engedte teljesen szabadjára.

– Csak egy ír kutya vagy – vágja az arcomba olyan undorral, mintha már attól, hogy a származásomról beszél, elkaphatna valami betegséget –, és a szememben az is maradsz. Egy percig se hidd magad többnek csak azért, mert itt lehetsz. Apád is a mi kutyánk, és úgy ugrál, ahogy mi fütyülünk neki.

Ezen a ponton túl már csak villanásokra emlékszem. Hogy neki rontok, hogy megütöm. Többször. Elönti a vér az orrát, az ingén hatalmas, vörös foltok éktelenkednek, mire valaki lerángat róla. Kipislogom a szememből a haragot, hogy lássam, a felügyelő az a kampuszról. Dühösen mered rám. Igen, rám, még véletlenül se rá. Nem feltételezi, hogy esetleg ő volt a hunyó. Azonnal az igazgatóhoz küld.

Nem izgat, az egyetlen dolog, ami zavar, hogy tudom, apám mérges lesz, ha megtudja nem tartottam be az ígéretem.

Leporolom a flancos egyenruhámat, megigazítom a nyakkendőmet és beletúrok a hajamba. Mielőtt elindulnék, még visszanézek rá.

A lelke mérgező, a szíve sötét, mégis mindenki körülötte ugrál. Mindenki érte aggódik. A kegyeiért ácsingóznak. Egy gyerek kegyeiért, aki nem több, nem kevesebb senkinél, mégis mindene megvan, csak azért, mert Brooks a vezetékneve.

Én csak szánalmat érzek iránta, mást nem.

Megfogadom, hogy bármit is tartogat a jövő, sosem leszek egy olyan alak csicskása, mint ő, bármennyit is fizetnek érte. Megfogadom azt is, sosem fog kelleni semmi, amihez ő hozzáér, amihez bármilyen módon köze van.

Még Ariana sem.

Az öklöm sajog, mégis jólesik. Kiélvezem a pillanatnyi győzelmet, hisz ekkor még fogalmam sincs róla, hogy a mi harcunk itt nem ér véget.

Ez az első alkalom, hogy megütöttem Brooksot.

Aztán tíz évvel később újra megtettem…

Prológus

NINA

London, Anglia
Egy évvel korábban

Veszteség.

Üresség.

Magány.

Felváltva mardossák a szívemet, miközben üveges, merev tekintettel nézem, ahogy nagybátyám koporsóját a mélybe eresztik. Nem sírok, nem török össze, nem rogyok térdre a fájdalomtól. Látszólag legalábbis nem. Erősnek mutatom magam, úgy, ahogyan tanította. Bátornak, úgy, ahogy mindig elvárta, ahogy tudom, most is elvárná.

„Ne lássák rajtad, hogy félsz!”

Ezt mondogatta mindig, és szinte hallom, ahogy azzal az előkelő akcentusával, amilyenen csak a felső tízezer tud megszólalni, nyugalomra int. Körmeim dühösen a tenyerembe vájom, mélyen, agresszíven, némán őrjöngve, hogy egy másfajta fájdalom járjon át.

Olyan, ami elviselhetőbb az elvesztésénél. Veszek egy mély levegőt, és kizárom a torkomat szorító gyászt, hogy holtában is megfeleljek neki. Fekete napszemüvegem és óriási karimájú kalapom mögé rejtőzöm.

Semmi másra nem vágyom, csak arra, hogy büszke legyen rám. Mindig is erre vágytam. Attól a naptól kezdve, hogy a szüleimet meggyilkolták, és magához vett.

Újra a tizenhat éves önmagamnak érzem magam. Ijedség és szorongás járja át a lelkemet. A halála megtört, ha mutatom, ha nem. A sírjához lépek, amit kevesen veszünk körbe, mert ő így akarta. Azt mondta, nincs szüksége képmutatásra, talpnyalásra a temetése napján, mert abban eleget volt része életében.

Felpillantok. Ian áll szorosan mellettem. Arcán olvashatatlanok az érzelmek, de elmélyült vonásai ijesztően hidegek. Megértem. Az apját temetik. Az apját, aki nemcsak tetemes vagyont, hanem egy egész birodalmat hagyott rá, amit mától neki kell irányítania. Egy olyan örökséget, melynek a gyilkolás, a vér, a fájdalom is része.

És én ehhez a családhoz tartoztam.

Igen, a bácsikám veszélyes ember volt.

Farkasszemet nézek a fényes, elegáns koporsójával. Képtelen vagyok felfogni, hogy nincs többé, hogy valaki, aki olyan elpusztíthatatlannak tűnt, mint ő, már nem létezik.

Mérhetetlen harag tombol a mellkasomban.

Vajon kinek fog hiányozni rajtam kívül?

Látszólag az arisztokrácia unalmával, kiváltságaival élte az életét. Egy kívülálló szemében biztosan. De valójában az egész világ a lábai előtt hevert. Nem volt kegyetlen vagy érzéketlen, de nem is kellett annak lennie. Mindenki tudta, hogy a szava szent. Ha valamit kimondott, annak úgy kellett lennie. Az üzletben nem volt helye az udvariaskodásnak, a finomkodásnak, a barátságnak. Ha valaki nem értette ezt, megtanította rá. Kemény volt, de sosem torolt meg semmit indulatból, dühből. Bármit tett, annak komoly oka volt. Üzenete, célja. Úgy uralkodott ebben a világban, hogy a keze mindig tiszta maradt, makulátlan.

Sosem féltem attól, aki volt, és ő nem titkolta előttem, meddig ér el a hatalma. Nem is érdekelt.

Megmentett.

Nem éreztem iránta mást, mint tiszteletet, és mérhetetlen hálát.

Mély levegőt veszek. Pillantásom akaratlanul is a velem szemben álló Ronanre téved. Az, hogy a bácsikám keze tiszta maradhatott, neki köszönhető. Ő volt a megoldó embere, a jobbkeze, a bizalmasa. És ő volt az, aki vele volt azon a napon, amikor megölték.

A fejét lehorgasztva, néma tisztelettel adózik, de a tehetetlen harag láthatatlanul is árad belőle. Sűrű szemöldökét dühösen húzza össze, szája keskeny vonal, állkapcsa feszes, indulatosan rándul össze a sír szélénél prédikáló lelkész szavaitól. Vajon mire gondolhat? Hogy ő is lehetne a koporsóban? Ha akkor másképpen alakul, most ő lenne halott? Őt lenne, aki siratná? A vállát ért lövés miatt a jobb keze felkötve, homlokán hosszú seb, ami sokáig emlékeztetni fogja a történtekre.

– Ég veled, Allen bácsi – mondom remegő hangon, és egy pillanatra megengedem magamnak, hogy belül összeomoljak.

Egyetlen pillanatra.

A kocsi lassan gurul ki velem a temetőből. Andrew vezet, a bácsikám sofőrje. Ian Troyjal megy a saját kocsijával.

Nehezemre esnek a lépések, Shana kitárja előttem a bejárati ajtót, egy pillanatra megtorpanok, mielőtt belépnék. Milyen lesz itt élni, hogy ő már nincs? Egyáltalán akarok itt élni? Tudom, nem akarná, hogy elmenjek.

A kalapom és a szemüvegem a hatalmas előszobában álló, selyemkárpittal behúzott ülőkére dobom. Egyenesen a bácsikám dolgozószobájába megyek. Nem tudom, miért, de a lábam oda húz. Ujjaim remegve csúsznak végig a tömör, nehéz faasztal lapján, a cipőm zajosan kopog, miközben megkerülöm. Fortyog a vérem. Bosszúra szomjazom. Nem lehet így vége. Megtorlatlanul. De tudom, mit mondana, ha itt lenne:

„A bosszú csak zűrzavart hoz, káoszt. A türelem megnyugvást. Mindennek eljön az ideje, és amikor eljön, akkor kell lépni.”

A lábam elgyengül, leülök a fotelbe, ami védőpajzsként ölel körbe. A kezem az ölembe hullik. Még mindig azt várom, hogy belépjen az ajtón. Nem tudom, mihez kezdjek az ürességgel, amit maga után hagyott. Tekintetem a résnyire nyitva maradt fiók felé siklik. Odanyúlok, de ahelyett, hogy betolnám, kihúzom. Már az is meglep, hogy nincs zárva, ezért a kíváncsiság felülkerekedik bennem. A papírkötegek és egy barna, bőrkötésű napló mellett észreveszek egy borítékot a nevemmel.

Mikor írta?

Ha nekem írta, miért nem adta át?

Mert már nem volt rá lehetősége?

Veszettül dobog a szívem, miközben feltépem. Türelmetlenül olvasom a nekem szánt sorokat, mintha attól visszakapnám őt egy kis időre. A vér kifut az arcomból, döbbenet, harag, csalódottság, bosszúvágy, minden átkozott érzelem felsorakozik bennem. Ez nem egy búcsúlevél, egy utolsó üzenet, amire évek múltán emlékezhetek. Nem, ez olyasvalami, ami megpecsételi a sorsom, ami most, hogy már láttam, átokként rakódik a lelkemre.

Egy vallomás.

– Nina!

Megrezzenek. Gyorsan összehajtom és visszatuszkolom a borítékba a levelet. Majd jobb híján egy, az asztal szélén heverő könyv lapjai közé rejtem. Újra meghallom a nevem, de már nincs időm válaszolni. Ian kopogás nélkül lép be.

– Csak nem előlem bujkálsz, hugicám?

Félrebiccenti a fejét, tekintete nyers, ellenséges. Felszegem az állam.

– Ugyan miért tenném? – mosolygok rá negédesen. Azt lesheti, hogy félelmet mutatok, pedig tudom, hogy az kielégítené a perverzióját.

Felállok, megigazítom a ruhám, és megpróbálok elmenni mellette, de megragadja a karomat.

– Mert már nincs itt az apám, hogy megvédjen – feleli.

Megcsap alkoholos lehelete.

– Nincs rá szükségem – hazudom.

Sötéten néz az arcomba, a szemembe, majd a számat figyeli. Megpróbálom kirántani magam a fogságból, de erősen tart.

– Te amolyan házi kedvence voltál – hosszú, csontos ujjai közé szorítja az állam –, de most hogy meghalt, ezt már nem kell tiszteletben tartanom.

Nem lep meg.

Akkor sem tette, amikor ebbe a házba kerültem.

Váratlanul lök rajtam egyet, és az asztallapra nyomja a felsőtestemet. Ellenállok. Amikor megpróbálok elmenekülni, visszaránt, és gondolkodás nélkül pofon vág. Túl erős. Visszanyom a bácsikám asztalára. Beletép a hajamba, és fájdalmasan maga felé rántja a fejemet. Még kába vagyok a pofontól. Nem hagy lehetőséget a küzdelemre. Szétfeszíti a lábamat és a derekamra tolja a szoknyámat. Teljes súlyával rám telepszik, miközben őrjöngve belemordul a fülembe.

– Az enyém vagy, hugicám. Te éppúgy az örökségem része vagy, mint a vagyon. És úgy érzem, ezt illik megpecsételni.

Hallom, ahogy a cipzárja lecsúszik, és ezzel egy időben a farka a fenekemnek csapódik. Kétségbeesetten küzdök, az asztal széle után kapok, hogy elhúzzam magam, de a mozdulattól leverem a könyvet, amibe a levelet rejtettem. Tompa puffanással ér a padlóra, a boríték pedig, amit rejt, félig kicsúszik.

Pánik kúszik végig a gerincemen.

Nem veheti észre.

Egy pillanatra megdermedek, elfeledkezem a testemet leszorító kezéről, és mire észbe kapok, már felnyársal. Ott a nyitott ajtónál, a bácsikám asztalán, miközben mindketten abban a ruhában vagyunk, amiben alig egy órával ezelőtt még az apját gyászoltuk.

És egy részem ebben a pillanatban vele hal.

A mellkasomra telepedő nyomás összetör. Tudom, már nem lélegzem soha többé olyan könnyedén és egyszerűen, mint korábban.

Némán tűrök minden lökést, minden durva mozdulatot, miközben Ian kiéli évek óta elnyomott sóvárgását. Fohászkodom, hogy ne tartson sokáig, miközben azzal nyugtatom magam, kibírom.

Hisz senki sem fog megmenteni.

A bácsikám szavai tartanak egyben, ma már sokad- szorra.

Nem küzdök, nem menekülök. Ha megtenném, feladnám. Ha megtenném, a bűn, amit elkövettek, megtorlat- lanul maradna. Csendben, minden további ellenállás nélkül hagyom, hogy Ian használjon, mert a tervemhez, ami egyre tisztábban, erőteljesebben körvonalazódik bennem, szükségem van rá.

„Csak a türelem hoz megnyugvást.”

Első fejezet

SCOTT

Este kilenckor száll le a gépem a londoni Heathrow reptéren. A közel másfél órás út és a repülőn elfogyasztott két pohár Jameson sem tud eléggé felkészíteni a tényre, hogy újra angol földre lépek. Általában nem iszom töményet, főleg akkor nem, ha tiszta fejjel kell gondolkodnom, de most megszegtem a szabályaimat, hogy elviselhetőbbé tegyem ezt a rohadt utat. Megfogadtam, hogy soha nem teszem be ide a lábam. Éppen öt éve.

Fogok egy black cabet, de ahelyett, hogy egyenesen az úti célomhoz vitetném magam, Kelet-London felé irányítom a sofőrt.

– Biztos benne, uram? – kérdez vissza, amikor meghallja a címet.

– Holtbiztos – felelem kurtán.

– Maga tudja – vonja meg a vállát.

Nem foglalkozom a megjegyzéssel. Egy rossz hírű környék már rég nem félemlít meg.

Én magam félemlítem meg a környéket.

Fejemet nyugodtan hátrahajtom, de a kezemmel a mellkasomhoz nyúlok, és rászorítom a tenyeremet. Talán csak képzelem, de mintha melegség öntené el a ruhám alatt éktelenkedő sebhelyet.

Egy utolsót masszírozok rajta, végül lehunyom a szemem, és próbálom elűzni a rám zúduló emlékeket, de olyan, mintha egy kibaszott fotóalbumot pörgetne valaki a szemhéjam mögött. Nem tudok szabadulni tőle.

Túl élénk.

Túl sötét.

Túl valóságos.

East Ham épp olyan piszkos és koszos, mint régen. A szálláson, amit interneten foglaltam, mintha megállt volna az idő. A bejárattal szemben keskeny, kék szőnyeggel borított lépcső vezet az emeletre. A szobák egymás után sorakoznak. A látvány nem lep meg, amikor belépek a sajátomba. Szegényesen berendezett, egyszerű. Semmi sem változott. A bútorok sem. Franciaágyat, tévét, asztalt, szekrényt és egy apró fürdőt kapok a pénzemért. Ledobom az ágyra az egyetlen csomagom. Nem szándékozom sokáig maradni. Kiveszek belőle pár cuccot, hogy le tudjak zuhanyozni. Nyúzottnak érzem magam, fáradtnak, de nem fizikai értelemben. Több mint tíz percet állok a forró víz alatt, a falnak támasztva hagyom, hogy a fejem búbjától a talpam hegyéig végigmosson. Aztán elzárom. Mindkét kezemmel sűrű hajamba túrok, egy pillanatra elgondolkodom, mit tegyek. Semmi kedvem aludni, de a nyúl- fingnyi szobában sincs kedvem gubbasztani. Felöltözöm. Farmert, vékony, grafitszínű pulóvert és bakancsot veszek. A kedvenc összeállításom. A szomszéd szobából ordítozás hangja üt át, a másik oldalról gyereksírás. Bekapcsolom a tévét, és felhangosítom, hogy elnyomjam. A telefonomért nyúlok, hogy jelezzem, előbb érkeztem, de meggondolom magam, és visszadobom a takaróra.

Ráér.

Fogom a tárcám, és elhagyom a hotelt. Az utcában lévő pub felé veszem az irányt. A Keserű pirula fényei már messziről látszódnak. A hely neve ironikus, mintha csak rajtam gúnyolódna, de leszarom. Pár üveg sör, és egy magányos sarok mindjárt édesebbé teszi.

Lépteim csendesek, észrevétlenül suhanok a szeméttel megszórt járdán, kerülgetem a kapuk elé támasztott kukákat. A közvilágítás gyér, néhol csak pislákolnak a lámpák. Azonnal éber leszek. Tekintetem élesen követ minden zajt, minden árnyat. Ösztönből jön, zsigerből. Gyerekkorom óta belém van kódolva az óvatosság.

A cipő kopogását előbb hallom, mintsem meglátnám a tulajdonosát. Szemem összeszűkül. Talán tíz yardnyira van. Magas női alakot vélek felfedezni a homályban, sűrű, göndör haja az arca elé hullik, ahogy a táskájában kutat valami után. Annyira el van foglalva vele, hogy észre sem veszi, egy férfi ered a nyomába. Olyan, mint egy kibaszott filmben. A férfi a legközelebbi falhoz nyomja a nőt, és kést szorít a torkához.

– Ne sikíts! – utasítja.

Megállok. Kurvára nem az én dolgom. A pasi úgyis csak elveszi, ami kell, aztán megy tovább a következő nyomorulthoz. Hagynom kellene a fenébe, mégsem tudom levenni róluk a tekintetemet. A nő mozdulatlan, a férfi arcába mered. A tompa fény halványan világítja meg a profilját. Rémült, pánikszerű kifejezésre számítok, de meglepetésemre az ijedség legkisebb jelét sem látom rajta. Jéghideg a tekintete.

– Mit akarsz? – teszi fel a kérdést nyugodtan.

– A pénzt, mindet, ami nálad van – utasítja.

A nő egy pillanatra lehunyja a szemét és összeszorítja a száját. Jobb kezében az apró láncos táskáját markolja. Halk léptekkel közelítek. Nem tudom, mit akarok tenni, de a lábam magától indul.

– Akkor most biztosan csalódott leszel, ugyanis nincs nálam pénz – hallom újra a nő hangját.

– Ne hazudj! – mordul fel a férfi.

A nő, amennyire teheti, fintorogva hátrébb húzza a fejét.

– Bűzlik a szád – közli fakón, mintha nem az élete forogna kockán. Mintha nem is érdekelné, hogy meghalhat.

Ez megmosolyogtat. Ez a csaj vagy nagyon tökös, vagy nagyon ostoba.

A fickó pislog kettőt.

– Mi van? Meg akarsz halni, ribanc?

– És te? – mordulok rá, és egy gyors mozdulattal hátrarántom, kiverem a kezéből a kést, és felkenem a falra. A csupasz kezemmel szorítom oda, megemelem. Nem hagyok lehetőséget rá, hogy megszólaljon, ujjaim gyilkos módon feszülnek a gigájára. Tisztában vagyok vele, milyen könnyűszerrel meg tudnám ölni, összeroppantani, kipréselni belőle az élet utolsó morzsáit. Megtehetném, a lelkem egy része sóvárog érte, hogy megtegyem, hisz valószínűleg senkinek sem hiányozna, de félek, túl hamar a sötétségbe húzna. A fickó szeme kidülled, kétségbeesetten küzd levegőért. Már nem bátor. A karomat markolássza, de képtelen egyetlen millimétert is mozdítani rajta. Szánalmasan gyenge próbálkozás. Úgy fest, mint akit megrágott és kiköpött az élet. Kusza, ápolatlan haj, fekete, lepedékes fogak, koszos, rücskös bőr. Talán még szívességet is tennék neki, ha a másvilágra küldeném. Visszaránt a múltba a jelenet, és ez egy pillanatra felkavar.

– Nem kell meghalnia – hallom meg a nő hangját közvetlenül mellőlem.

Automatikusan elernyednek az ujjaim, de a fickót még nem engedem el. Levegő után kapkod, köhög, hörög, küzd. Én pedig mereven bámulok gusztustalan, eltorzult pofájára, majd lassan balra fordítom a fejemet.

A nő ott áll mellettem magabiztosan, és a támadóját tanulmányozza.

– Legalábbis nem ma – teszi hozzá közönyösen.

Mégis ki a fene ez a nő?

Bólintok. Nem ezért vagyok itt. Tényleg nem kell, hogy ma meghaljon valaki. Az ürge azonnal felveszi a nyúlcipőt, amint kiszabadul a markomból. Én pedig hirtelen nem tudok mit kezdeni az eddig torkát markoló ujjaimmal, jobb híján ökölbe szorítom a kezem.

Dühös vagyok.

A nő felé fordulok, és akkor önt el igazán a harag. Hirtelen tudatosul bennem, kivel állok szemben. Finom ékszerek, elegáns, klasszikus ruhadarabok, szédítő illat, visszafogott smink, veszélyes ajkak. Ordít róla, hogy arisztokrata. A külseje, a tartása, még a pillantása is felsőbb osztálybeli hovatartozását tükrözi. Mi a szart keres egy magafajta ezen a környéken?

Ostoba.

Gyönyörű, de ostoba.

Csak ez lehet a magyarázat.

– Mégis mi volt a terved? – kérdezem gúnyosan. – Ez nem a kibaszott Barbie-negyed. Szóval, ha Kent keresed, ki kell ábrándítsalak, nagyon eltévedtél.

Tekintete végigvándorol rajtam, meg sem rezzen durva szavaimtól.

– Nem tévedtem el – feleli határozottan.

– Szóval nem?

– Nem.

– Akkor nem értem. Talán szűk az aranykalitkád, és a kipárnázott életed töri a fenekedet? Vagy egy rossz környékről álmodoztál? Amúgy gratulálok. Megtaláltad.

Elmosolyodik, de zöld szeme üresen csillog. Fakó és hideg.

– Lószart sem tudsz az életemről.

Keményen és nyersen vágja az arcomba, a kiejtése mégis kifinomult, mintha még dühében sem tudná levetkőzni.

Kihívó pillantása áthatol az utca árnyékán. Be kell vall- jam magamnak, tetszik az állhatatossága, de fapofával nézek vissza rá. Közelebb hajolok.

– Egy köszönöm azért jólesett volna, de persze a te fajtádtól nem vártam mást.

– Igazad van. Az én fajtám szóba se áll az olyanokkal, mint te. Ezt akartad hallani, igaz? Most örülsz?

Felém nyúl, és én ösztönösen megragadom a karját. A szeme sem rebben. Élénken figyel, nem remeg, veszélyesen nyugodt.

– Annak örülnék, ha itt se lennél – mondom sötéten a szemébe.

Megpróbálja kirántani a kezét, de nem hagyom. Végre mutat valami érzelmet. Sértettség villan a tekintetében.

Még ha ostobának is tartom, tetszik a határozottsága, és kíváncsivá tesz a szemében megbúvó elszántság. Félrebillentem a fejem és a lehetőségeimet latolgatom.

– Kezdjük elölről! – sóhajtok. – Mivel semmi kedvem hozzá, hogy minden sarkon megmentselek, márpedig, amíg ilyen szerelésben grasszálsz itt, biztosra veheted, hogy rövidesen újra kést szorítanak a torkodhoz. Üzletet ajánlok. A repülőm nemrég szállt le ezen az istenverte földön, és nem vágyok másra, mint egy pofa jó sörre, ami ezt a tényt egy kicsit könnyebbé teszi. Két választásod van. Egy: elkísérlek a kocsidhoz, ezzel a mi rövid kis kalandunk véget is ér. Kettő: mi lenne, ha innál velem, aztán hívok neked egy taxit, ami hazavisz, hogy legalább ma éjszaka nyugodt lelkiismerettel feküdhessek le?

Mintha egy kissé kihúzná magát, és mielőtt válaszolna, felvonja a szemöldökét.

– Talán gondod van Angliával?

– Az angolokkal van gondom.

Úgy vizslat, mint aki belőlem akarja kiolvasni az élet értelmét. A kezét még mindig fogságban tartom, de úgy tűnik, már nem zavarja. Alig észrevehetően bólint, mint aki most jött rá valamire.

– Kitalálom, egy igazi szemellenzős írrel van dolgom. Kurtán bólintok.

– Nekem meg egy okoskodó angollal.

Homlokráncolva néz vissza a szemembe.

– És csak hogy tisztázzuk, te az ellenséggel akarsz inni? Kurvára nem.

– Ne akard, hogy meggondoljam magam – morgom, máris megbánva az egészet.

Kikérek két Guinnesst, és az egyiket elé csúsztatom. Fehér blúza messziről világít a sötét, privát sarokból, ahová behúzódunk. Nem illik ide. Se így, se úgy, de nem akarom még inkább felhívni rá a figyelmet. Dekoratív és feltűnő jelenség, és mint olyan, elég nehéz elrejteni.

Átnyúl a kopott asztal felett, megragadja a poharat, és meglátom a szétnyíló anyag mögött rejlő dekoltázsát. Egyenesen engem bámul. Nem titkolja a kíváncsiságát, nyílt érdeklődéssel nézi végig a testemet, így én sem nagyon zavartatom magam, miközben visszabámulok rá. Szép nő. Karcsú, kecses, fiatal.

Túlságosan is az.

Talán huszonegy-huszonkettő lehet, én mindjárt harminc.

– Igyunk a sorsra! – mondja, és megvillantja fehér fogsorát.

– Miért pont arra?

– Mert a találkozásunk sorsszerű.

– Nem sorsszerű, hanem törvényszerű. A kettő között van egy kis különbség.

– Akárhogy is, hiszem, hogy nekünk találkoznunk kellett.

A pohara oldalának koccintom az enyémet, és bólintok. Bármit hisz, tökmindegy. Végre beleiszom a sörömbe, és egy pillanatra kiélvezem a jellegzetes ízt. Ő is így tesz, a haját hátracsapja a válla felett, a korsót pedig vörösre festett ajkához irányítja. Miközben nyel, a pillái lecsukódnak. Én is nyelek, mert ez sokkal szexibb, mint számítok rá. Felébreszti a férfiasságom. Elkapom róla a pillantásomat, és a festetlen, csupasz téglafalra meredek a háta mögött.

Mi a franc, csak nem egy angol úri puncira fogok begerjedni ennyi idő után?

Kurva rossz ötlet.

Még a gondolatát is félresöpröm.

– Mégis mit keres itt egy hozzád hasonló az éjszaka közepén?

– Úgy érzem, az ellenszenved megingathatatlan a magamfajták iránt – forgatja a szavakat, lassan ízlelgetve a szájában, és mintha tetszene neki a belőlem áradó előítélet.

– Ne vedd magadra – rántok a vállamon –, de kiérdemeltétek az utálatomat.

– Szívesen meghallgatnám a történetedet, de gondolom, esélyem sincsen rá.

Hát előbb halnék meg.

– Én inkább a tiédre lennék kíváncsi.

– Nincs mit mondanom.

Bólintok, és megdörzsölöm többnapos borostámat, ami lassan már szakáll.

– Így fair.

Újabb kortyot iszik, körmei megkoccannak a pohár falán, egy csepp sör melléfolyik az ajkán, de nyelvével gyorsan lenyalja. Közben végig engem néz.

Megfeszülök. Kéretlen képek záporoznak a fejemben egy erősen tizennyolc karikás jelenetről róla és a farkamról.

Bassza meg.

Mi az Isten ütött belém? Ő csak egy törékeny, tapasztalatlan lány. Ha hozzáérnék, összetörne a kezem alatt. Egy húzásra felhajtom a Guinnessem, és hozok még egy kört. Amikor leülök, szándékosan az asztalra csapom a poharakat. A tekintetünk hosszú másodpercekre összekapcsolódik.

– Nem zavart volna, ha megfojtom a tagot, igaz? – szegezem neki a kérdést.

Kiolvashatatlan érzelem suhan át az arcán.

– Téged zavart volna, ha megteszed? – kérdez vissza.

Nem.

Érzem, a kérdés költői, mintha pontosan tudná a választ. Mintha belém látna. Pedig fogalma sincs róla, ki vagyok, arról meg végképp, hogy miket tettem, hogy mikre vagyok képes. Ha tudná, hanyatt-homlok menekülne előlem.

Vagy talán mégsem.

Az életére törtek. Félelmet kellett volna éreznie, mint minden normális embernek. Meg kellett volna rémülnie, ő mégsem tette. Sőt, még most sem. Üres. Mintha semmi sem számítana, mintha már felemésztette volna az élet. Magamat látom benne. Egyre inkább foglalkoztat, miért sodródott ide.

Vajon azért jött, hogy próbára tegye a szerencséjét?

Izgalmat akart?

Kalandot?

Egy kis veszélyt?

Én megadhatom neki, amire vágyik. Olyan éjszakát adhatok, ami örökre az agyába vésődik. Ő finom, én durva vagyok, de belül ugyanolyanok vagyunk. Elcseszettek.

Nem válaszolok a kérdésére, egyetlen szót sem szólok. Nézem, ahogy megissza a sört, majd feláll. Én is ezt teszem, és közben nem értem magam, miért udvariaskodom vele egyfolytában.

– Hívok egy taxit – ajánlom a torkomat köszörülve, mert ha nem teszem, nem biztos, hogy elengedem.

– Inkább menjünk fel hozzád.

Én istenemre megpróbáltam jó fiú lenni, de ő ebben a pillanatban megpecsételte a sorsát.

Tenyerét a mellkasomra teszi, a teste épphogy hozzám ér, de élesen tudatában vagyok a közelségének, a vonzerejének, az illatának. Óriási zöld szeme izgatottsággal telik meg, az én farkam pedig vérrel. Egy pillanatra eltűnődöm, hová fajultak a dolgok, de aztán rájövök, nem számít, ha megdugom. Tekinthetem akár jutalomnak is.

Elvégre megmentettem az életét.

Sötét pillantással válaszolok.

– Veszélyes játszmát játszol – figyelmeztetem, mert ha szerelmes légyottra számít, kurva nagyot fog csalódni. – Én nem vagyok úriember.

Tombol bennem a feszültség, mióta leszállt a gépem, egy kis dugással legalább kiengedem a gőzt, és eltompítom a fejemben zsongó gondolatokat.

– Sokkal inkább az vagy, mint hinnéd. És nincs vesztenivalóm. Neked van, Angyalképű? – becéz, majd lábujjhegyre áll, rámarkol a pulóveremre, és fellöki magát az ajkamig. Épp csak súrol, épp csak érint, de én vadul viszonzom. Ott a pub eldugott sarkában, egy idegen országban, egy idegen nőnek. Úgy kebelezem be a száját, mintha minden jogom meglenne hozzá, úgy karcolom a fogammal, mintha büntetném, és úgy dörzsölöm finom bőrét, hogy biztosan ne felejtse el egy darabig, hogy hozzáértem.

Felizgat, hogy nem lök el. Nem érdekli, hogy nyilvános helyen vagyunk, ahogy az sem, hogy közszemlére teszem a szándékaimat. Talán pont ez izgatja fel őt is.

Dámaként vonul előttem, és én vadászkutyaként követem. Egyetlen szót sem szólunk egymáshoz, de mindketten tudjuk, hogyan végződik ez az éjszaka.

Második fejezet

NINA

Biztosan megőrültem, amikor betettem a lábam East Hambe, de igazság szerint fogalmam sem volt róla, hol vagyok. Csak az számított, hogy minél távolabb legyek a börtöntől, amit mások úgy irigyelnek tőlem. Levegőre volt szükségem, térre, és arra, hogy valaki felrázzon a rémálomból, amiben éltem. Ian kerestetni fog, ebben biztos vagyok, és ez annyit jelent, mindössze pár órám van, míg rám találnak az emberei.

De addig minden perc az enyém.

Természetesen nem ő jön el értem, annyira nem vagyok fontos, de ahhoz eléggé, hogy az uralmát, a hatalmát kiélje rajtam. Nem tart bezárva, de láthatatlan pórázon igen. És azt úgy rángatja, ahogy kénye-kedve tartja.

Az előttem álló férfira emelem a tekintetemet. Indigókék szeme megbabonáz. Fogalma sincs róla, ki vagyok, mire gondolok, mi vezérel, egy pillanatra tényleg kívántam a halált.

Eljátszottam a gondolattal. Vágytam rá.

Vajon másképp történt volna, ha nem bukkan fel?

Fölém tornyosul, óriási tenyerébe temeti az arcomat, hüvelykujja durván végigszánt az ajkamon. A bőre érdes, nem manikűrözött, nem nemesi kéz, de annál valóságosabb. A gyomrom összeszorul. Felnézek rá, csak most tűnik fel, mennyivel magasabb nálam. Sötét haja hosszú, homloka széles, állkapcsa erőteljes, tekintete szúrós, mintha a benne izzó vágy ellenére még mindig azon töprengene, mitévő legyen velem. Megérintem a mellkasát.

Hús és vér, eleven és duzzadó. Némán figyel, felperzsel csupán azzal, ahogy a számat vizslatja. Magam is meglepődtem, milyen könnyedén felajánlottam magam neki. Nem a dac vezérelt, nem a félelem. Megmagyarázhatatlan vonzalom húzott, húz felé. Sóvárgok az érintése után, mintha az megmentene attól, hogy visszatérjek a valóságba.

Soha életemben nem kívántam úgy férfit, mint őt. Azt akartam, olyan keményen tegyen a magáévá, hogy elfelejtsem, ki vagyok, miért vagyok itt, és mi vár rám, ha Ian megtalál. Először életemben én akarom, hogy durván bánjanak velem.

Hogy ő bánjon velem durván.

Attól a pillanattól kezdve érzem ezt a furcsa izzást, hogy rájöttem, képes ölni, hogy képes lett volna ölni miattam.

A halál illata nem ismeretlen számomra, de azt mindig düh, bosszú, féltékenység előzte meg. Sosem féltés. Ő viszont engem védett. A tekintete hideg volt, elszánt, tettre kész. Éreztem a dühét, az agresszióját. De ahelyett, hogy megrémített volna, épp ellenkezőleg hatott rám. Vágyat ébresztett bennem. Kimozdított emésztő tompaságomból. Talán beteges dolog tőlem egy veszélyes férfi groteszk törődésébe kapaszkodni, de én mégis megteszem, mert ettől elevenebbnek érzem magam, mint valaha. Felkorbácsolt bennem valamit, amiről azt hittem, elveszett, amit már rég nem mozgatott meg senki.

Szenvedélyt.

Még egy utolsó pillanatra behunyom a szemem, mielőtt neki adom magam.

– Most még meggondolhatod magad – morogja ír akcentussal, amitől meleg borzongás futkos a hátamon, a szívem vadul dobog, miközben ajka az enyémhez közelít –, de ha hozzád érek, már nem.

A figyelmeztetése még inkább arra sarkall, ne állítsam meg, bármilyen veszélyesen is hangzik. Ha lenne egy csöpp eszem, fejvesztve menekülnék. De nem teszem. Képtelen vagyok rá. A vágy a helyemen tart. A semmiből jött vonzalom mágnesként húz felé.

– Akkor érints meg végre, Angyalképű! – követelem magabiztosan.

Számomra gyönyörű az arca, még akkor is, ha sokkal inkább hasonlít egy bérgyilkosra, mint egy angyalra. De én mögé látok, csak a fájdalom torzítja el, ahogy oly sokszor az enyémet is. A szeme élénk, mégis fénytelen. A mélyén lakoznak a titkai.

Vajon ő is ezt látja az enyémben?

Felmordul, és ahogy korábban a pubban, úgy húz magához. Mintha eggyé akarna válni velem. Erősen a hajamba markol, szabad kezével pedig durván a csípőmbe. Nekem feszíti ágaskodó férfiasságát. A ruhám anyagán át is érzem, hogy mekkora, hogy lüktet. Egyértelművé teszi a hatalmát. Foga végigkarcol, felsérti az ajkamat. Nem húzódom el, válaszul én is megharapom. Felszisszen, elkapja a fejét, hüvelykujját vérző bőréhez emeli. A szeme izzik, hevesen lélegzik, de tudom, nem a haragtól. Magához ránt, véres ujját pedig szó nélkül a számba nyomja.

– Szopd le! – utasít fojtott, ellentmondást nem tűrő hangon.

A modora kissé érdes, de ettől talán még érzékibb. Gondolkodás és ellenkezés nélkül teszem, amit kér. Épp hogy megízlelem vére fémes ízét, már újra a nyelve tolakodik a helyébe. Mohó, türelmetlen mozdulatokkal csap össze az enyémmel. Lángolok, pedig még csak a szánk ért egymáshoz.

Az ajtó felé irányít, a hátam durván nekiütközik a lapjának. Nem finomkodik velem.

Figyelmeztetett, hogy nem fog.

A blúzomat mindössze addig gombolja ki, míg hozzá nem fér a mellemhez. Izzik a bőröm a tenyere alatt. Szája a mellbimbómat szopogatja, erősen szívja, fogával csipkedi, miközben tenyere a mellemet markolja. Zihálok alatta, ujjaimat a hajába túrom, hogy még közelebb vonhassam magamhoz. Nem szégyenkezem, nem játszom meg magam. Élvezem, amit csinál, és nem akarom, hogy abbahagyja. Felnyögök. Épp csak hozzászokom, máris megérzem forró nyelve hiányát. De csak addig, amíg térdig érő szoknyámat egy rántással a derekamig nem gyűri. Nedves vagyok, és erről azonnal meg is győződik. Félretolja a bugyimat. Ujját gondolkodás és finomkodás nélkül belém mártja. Szenvedélyes sikoly szakad fel belőlem, de gyorsan belém fojtja. Mindenhol őt érzem, a számban, a mellemen, a puncim- ban. Forró vagyok, lángolok, vonaglok, követelek.

A tévé szól a szegényesen berendezett szobában, és én hálát adok érte, mert a csókjaink hangosak, mozdulataink durvák. A végletekig felizgat, ahogy ki-be jár bennem egy, két, végül már három ujja is. Aztán egyszer csak kirántja, megragadja a karom, és megfordít. Arcom az ajtólapnak feszül, a tenyeremmel próbálom megtámasztani magam, de csupán egyik kezem talál kapaszkodót. Még feljebb tolja a szoknyámat, a fenekem csupaszul tárul elé. Alig van időm felfogni, mi következik. Kiszabadítja magát, megragadja a csípőmet, maga felé húz, a bugyimat félresöpri, és belém hatol. Fogalmam sincs, hogy és mikor csinálta, de érzem, gumi van rajta. Az izmaim megfeszülnek, ahogy kitölt, és ettől belőle is kiszakad egy állatias morgás. Egy másodpercig nem mozdul, de éppen csak megszokom a méretét, újabb lökéssel taszít az ajtónak. Valósággal felnyársal. A mellem a lapnak préselődik, a fejemet hátrafeszítem.

– Ezt akartad, igaz? – sziszegi a fülembe, és újabb lökéssel fojtja belém a választ. – Hogy megdugjalak.

Igen. Igen. Igen.

A nyögéseim egyre hangosabbak. Ujjai a húsomba vájnak, ahogy helyben tart. Fájdalmat okoz vele, de nem érdekel, csak a gyönyörre koncentrálok. Lehengerel az ereje, a magabiztossága, a hangja.

– Érzed már?

Reszelős a hangja, kíméletlenül pumpál, megállíthatatlanul. Képtelen vagyok válaszolni.

Fogadom a lökésáradatot, ami egyre keményebb, egyre intenzívebb, vadul présel az ajtólapnak. Olyan sebességet diktál, ami elviselhetetlenül intenzív. Csípője nekem csapódik, bőr a bőrhöz, hús a húshoz ér. Lángba borít az érzés. Az egész annyira gyors, annyira átható, olyan nagyon valódi. Szédülök, melegség árad szét a testemben, kúszik egyre feljebb a gerincemen. Felnyögök, ő úgy vágódik belém, mintha még mélyebbre akarna jutni. Kapaszkodnék, de nincs mibe. Ez a hajsza megtör, szétfeszít. Az orgazmus felé hajt, érzem minden porcikámon. Remegek, reszketek, sikítok, végül felrobbanok, és úgy élvezek el, hogy szinte megsemmisít. A gyönyör megbénít, irányíthatatlanul árad szét bennem.

Felszabadít.

Mintha az ő önuralma is meginogna egy pillanatra, a csípője megrándul, aztán egy utolsó lökéssel hörögve belém temetkezik. Hosszan élvez, a forróság elönt tőle. Megrázkódik, ahogy vége szakad. A hátamra borul, egyik kezét a falra téve támaszkodik mellettem, a másikkal erősen markolja a csípőmet. Egy lélegzetvételnyi ideig egyikünk sem mozdul. Lihegve várjuk, hogy a szívverésünk megnyugodjon, hogy a vérünk lecsillapodjon.

Könnyűnek érzem magam, szabadnak.

Ez az ismeretlen érzés átveszi felettem az irányítást. Drogként száguld végig az ereimben. És ha az lenne, önként lennék a függője, a szeretője, a mindene.

Hirtelen húzza ki magát belőlem. Kellemetlen érzés, és furcsa, mert azonnal fellép bennem a hiánya. Pihegek, képtelen vagyok a szemébe nézni. Ő sem szól semmit, csak azt hallom, hogy a fürdőszobaajtó csapódik.

Bár érezhetném megalázónak, ahogy égnek meredő fenékkel magamra hagyott, mást érzek. Megkönnyebbülést.

Megigazítom a ruhámat, megkeresem a padlóra hullott táskámat, előkaparom belőle a pénzt, amit nem voltam hajlandó a támadómnak adni, csak hogy felhergeljem, és az egészet az érintetlen ágyra teszem.

Eltűnődök egy pillanatra. Tudom, hogy mérges lesz, amikor megtalálja, és ez a tény váratlanul felizgat.