Kirsty Manning

AZ

ELVESZETT

ÉKSZEREK

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

1. fejezet  DR. KATE KIRBY

2. fejezet

3. fejezet  ESTHER MURPHY

4. fejezet

5. fejezet  KATE

A GYÉMÁNTBÁNYA

6. fejezet  KATE

7. fejezet  KATE

8. fejezet  KATE

9. fejezet  ESSIE

10. fejezet  KATE

11. fejezet  ESSIE

12. fejezet

13. fejezet  KATE

A BAZÁR

14. fejezet  ESSIE

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet  KATE

18. fejezet

19. fejezet

A HAJÓ

20. fejezet  ESSIE

21. fejezet

22. fejezet  KATE

AZ ARANYMŰVES

23. fejezet  ESSIE

24. fejezet

25. fejezet  KATE

26. fejezet  KATE

A CHAMPLEVÉ GYŰRŰ

27. fejezet  ESSIE

A NAGY TŰZVÉSZ

28. fejezet  KATE

29. fejezet  ESSIE

30. fejezet  KATE

31. fejezet  ESSIE

32. fejezet

33. fejezet  KATE

34. fejezet  ESSIE

35. fejezet

Epilógus  KATE

A szerző megjegyzése

Impresszum

Henrynek, aki újra megismertetett Londonnal.

Maradj mindig kíváncsi, kalandvágyó és igaz.

„A Szép: igaz s az Igaz: szép!” – sose
áhítsatok mást, nincs főbb bölcsesség!

JOHN KEATS:

Óda egy görög vázához{1}

Prológus

LONDON, 1666

Olyan sűrű volt a füst, hogy a lánynak a szája elé kellett húznia a kötényét. Az égből hulló üszkök feketére perzselték hosszú hajfonatát. Le kell majd vágni... anyus haragudni fog. De ha egyszer ígéretet tett apusnak... ezt muszáj véghez vinnie, akkor is, ha a szűk, macskaköves utcácskákat már teljesen betölti a tűzvész moraja.

Még biztosan nem vették észre, hogy nincs velük. A dereglye anyussal és a kisbabával most haladhat el a London Bridge alatt. Vastag gyapjútakarókba burkolóznak, ami védelmet nyújt a záporozó parázs ellen. A lány először könyörgött, aztán amikor szétrobbantak mögöttük az olajjal és faggyúval teli hordók, egyszerűen belökte az anyját a kicsivel a zsúfolt dereglyébe, és megígérte, hogy a következő csónakba már ő is beszáll.

– Vigyázz a kicsire! Apus biztosan...

A szavait elkapta, elsodorta a keletről érkező, perzselőn forró szél. A dereglye elhagyta a kikötőt, és azonnal el is tűnt a füstben. A parton eluralkodott a zűrzavar, a családok fejvesztetten futkosva rakodták a legértékesebb javaikkal megpakolt ládákat, szegecselt bőrvödröket. A megriadt lovak a fejüket dobálták, hátracsapott füllel, rémülten horkantgattak, nyihogtak, kapáló lábuk dobogott a macskakövön.

A lányt eltöltötte a hála, amikor arra gondolt, hogy az anyja a kis Samuellel már útnak indult.

Biztonságban vannak.

A lázasan kapkodó kapitány a gerendákból ácsolt kikötőhídnak feszítette a lábát, hogy megakadályozza a hajó billegését. A kezét a lány felé nyújtotta, csakhogy az inkább hátrálni kezdett az utca, a sűrűn gomolygó füst, a záporozó parázs felé, majd sarkon fordult, és elszaladt.

A Temzétől távolodva csak futott és futott felfelé az emelkedőn, míg meg nem látta, hogy a narancssárga égen szürkén kirajzolódik előtte a Szent Pál felmagasodó tornya. Miközben átverekedte magát a folyó felé áradó, pánikoló tömegen, a székesegyház kövei úgy robbantak szét, mintha puskaporból lettek volna.

Mostanra lassabban, óvatosan, a lába elé nézve haladt, hogy ki tudja kerülni a macskaköves úton patakokban csorgó megolvadt ólmot és trágyalevet. A kezével kitapogatta a házak falát, ujjait végighúzta az érdes fagerendákon. Cipője alatt meg-megreccsentek a széttört üveg szilánkjai.

Egész életében ezeken az utcákon, ezekben a sikátorokban lakott, itt játszott gyermekként. Miközben átvágott az utcácskákon, magában elmormolta a nevüket: Ironmonger, King, Honey, Milk, Wood, Butter... és a Foster Lane.

Mindjárt hazaér.

A házukkal szomszédos épületekből vörös lángok törtek elő. A felgyűrt ingujjú férfiak szánalmasan kicsiny vödrökben hordták a vizet, hogy megkíséreljék eloltani a tüzet, amely sziszegő morajjal kúszott fel a falakon, és átcsapott a fazsindelyeken – mintha kikacagta volna az odalent nyüzsgő embereket.

– El onnan...

– Már túl késő...

– ...stráfkocsival a Blackfriarshez...

– ...a Szent Pál lángol...

Nem fordulhatott vissza. Most már nem, hiszen olyan közel volt az otthonuk.

Most már nem, hiszen megígérte apusnak...

Óvatosan, csoszogva haladt előre a sűrű füstben. Egyre közelebbről hallatszott a St. Mary-le-Bow-templom harangjainak őrjöngő kongása. Aztán kitapintotta a házuk bejárata mellé erősített öntöttvas házszámot, és a vállával belökte az ajtót.

Lovak vágtattak el mellette, és tömegek próbáltak feljutni a kikötő felé vagy vidékre tartó szekerekre, ezért senki sem figyelt fel a lányra, aki beosont a harminckettes szám alatti házba.

A mellkasa égett, mintha minden lélegzetvétellel mélyen beszívta volna a tüzet a tüdejébe. Könnybe lábadt a szeme, de mocskos ruhaujjával letörölte. Nem volt idő az önsajnálatra.

Térdre esett, majd négykézláb végigmászott az előtérben leterített kék perzsaszőnyegen az aprócska szobáig... apus műhelyéig.

A nyakába akasztott, szalagon lógó kulcshoz kapott, és gyorsan elővette. Mindig a ruhája alá rejtette, amikor az apja elindult valamelyik útjára – mintha talizmán lett volna, amellyel hazacsalogathatja.

A lángok magasabbra csaptak, a széttört üvegű ablakon, a nyitott bejárati ajtón perzselőn forró levegő áradt be. Odakint hangos csattanással tetőgerendák hasadtak szét, épületek omlottak össze. Sziszegve parázslani kezdtek a saját házuk zsindelyei is. Nem sok ideje maradt.

Kinyitotta a kulcsra zárt ajtót, és lesietett a keskeny lépcsőn.

A hűvös pincébe lépve egy pillanatra megkönnyebbülést érzett – az utca őrjöngő forgataga után itt béke és csend fogadta.

Lekuporodott, hogy kitapogassa a földpadlón az árulkodó domborulatot. Ez az ő titkuk volt, és neki kellett eljönnie érte. Tudta, hogy az apja megértené. Ígéretet tett neki, hogy vigyázni fog anyusra és a kis Samuelre, csakhogy az anyja kendőjének csücskébe sietve becsomózott pénzérmékből nem élnek meg valami sokáig. Elmormolt egy gyors imát, aztán megragadta a sarokba támasztott lapátot, és ásni kezdett.

1. fejezet

DR. KATE KIRBY

BOSTON, NAPJAINKBAN

Kate-et Jane Rivers, egy elegáns folyóirat szerkesztője kérte fel, hogy utazzon el Londonba a Cheapside-sztori miatt.

Amikor a telefonhívás befutott, Kate épp barna homokkő borítású, felújításra szoruló házának könyvtárszobájában üldögélt Bostonban, és szürke gyapjúplédbe burkolózva, fahéjjal meghintett kakaót kortyolgatott. Egy padlóra letett, hordozható hősugárzóból forró levegő áradt a lábára. Valójában a szülei háza volt – az épület nemzedékek óta a család tulajdonában volt –, de valahogy senki sem vágyott arra, hogy egy huzatos, a múlt nyirkos, dohos szagát árasztó épületben éljen.

Senki, leszámítva Kate-et.

A dolgozószoba volt a kedvenc helyisége – egyben az egyetlen, amelyben végeztek a szigeteléssel, a felújítással. Az elegáns, mégis otthonos szoba három falát padlótól a mennyezetig érő könyvespolcok borították, és itt kapott helyet a dédnagyapja íróasztala meg a pávakék kanapé – Kate nem szívesen ismerte volna be, hányszor töltötte rajta az éjszakát.

Az íróasztallal szemben egy keretbe foglalt adásvételi szerződés lógott a falon: az Esther Rose-é, az első gőzhajóé, amelyet Kate dédnagyszülei egy haszonbérleti megállapodás lezárásaként 1914-ben megvásároltak, és amely a dédnagyanyja, Essie nevét viselte. Az asztalon Kate fantasztikus, hároméves unokahúgának, Emmának a bekeretezett fotója állt. A kislány a fényképen King Charles spánieljét, Mercutiót szorongatta – micsoda szörnyű név egy kutyának, de hát Molly ragaszkodott hozzá. (Kate nővére erősen vonzódott Shakespeare mellékszereplőihez.) A kép mellett ott hevert a napló, amelyet Kate négy éve kezdett írni – már rég nem vezette, sőt tulajdonképpen az első kilenc hónapot követően hozzá sem nyúlt. Mégsem tudta rávenni magát, hogy kidobja, vagy eltegye egy dobozba a többi emlékkel együtt, ami mind annak az évnek a során gyűlt össze.

És most itt volt ez a telefonhívás.

– Ráérnél Londonba utazni úgy, hogy jövő hétfőre már ott is legyél? Egy egészen rendkívüli oknyomozó írásról van szó. Úgy gondolom, legalább egy hetet Londonban kellene töltened. Természetesen tisztában vagyok azzal, hogy az utolsó pillanatban szólok... – Jane művelt, keleti parti akcentussal beszélt, és udvarias volt, mint mindig, de a hangjából ki lehetett érezni egy árnyalatnyi könyörgést.

– Miféle munkáról lenne szó?

– A Cheapside-ékszerekről.

Kate testén bizsergés futott végig.

– Végre! Kit kellett ezért megvesztegetned?

– Odaígértem a címlapot és mindkét kihajtható képmellékletet az exkluzív cikkért cserébe. Meg akarjuk előzni vele a Time-ot, a Vogue-ot, a Vanity Fairt. A London Múzeumban múlt héten végeztek az ékszerek rekatalogizálásával, és néhány darabot restauráltak is. Ez lenne az utolsó alkalom a gyűjtemény tanulmányozására, legalábbis egy darabig, mivel a múzeum úgy egy éven belül átköltözik West Smithfieldbe. A hirdetők máris egymás sarkát tapossák, a De Beers, a Cartier... mindenki... – Jane diszkréten elhallgatott. – Itt, Amerikában... khm... hihetetlen az érdeklődés az ékszerek iránt, és bőven van pénz is... a versenytársainkat meg fogja ütni a guta. A vezérigazgató és az elnök azt sem tudja, hová legyen izgalmában, és nagyon támogatják a tervet. Biztosra veszik, hogy ez a cikksorozat visszatéríti az olvasókat a nyomtatott folyóirathoz. Egy ékkő sokkal jobban néz ki egy magazin fotóin, mint a képernyőn.

Ami igaz is volt. Egy hozzáértéssel megvilágított, jó minőségű papírra nyomtatott kép majdnem azt az élményt nyújtotta, mint az ékszerek megérintése. Kate számára azonban a vizuális élmény megteremtésének mikéntje másodlagos fontosságú volt. Őt a történet érdekelte, a késztetés, hogy alámerüljön a történelemben, és az addig mellőzött – vagy feledésbe merült – tényekből valami eredetit alkosson.

– Mindjárt értekezletem lesz, szóval mit mondasz, igen vagy nem? – sürgette Jane. – Komoly összegek felett rendelkezem, és nyilván te is tudod, hogy ez manapság ritkaságszámba megy. Felhatalmaztak arra, hogy finanszírozzak minden utazást, ami csak szükséges ennek a cikksorozatnak a megírásához.

– Mármint a londoni úton felül is?

– Nos, nem hinném, hogy az ékszerek története ott kezdődött volna. Hanem már előtte, a gyémántbányákban.

– Értem – bólintott Kate. – Így tényleg mennék valamire.

Jane halkan felnevetett.

– Gondoltam, hogy ez tetszeni fog.

– Köszönöm. Azt is, hogy rám gondoltál.

Egy pillanatra kínos csend támadt.

– Hát... a vezetőség mindenáron Jocelyn Cassidyt akarta a Smithsoniantől, de a London Múzeumnak cseppet sem tetszett a javaslatuk. Jól tudom, hogy személyesen ismered a jelenlegi múzeumigazgatót, Wright professzort, még Oxfordból?

– Igen.

– A professzor asszony azt állítja, hogy az e téren végzett kutatásod egészen kivételes. Az utolsó nekem küldött cikked pedig... a Bulgariról... nagyszerű volt. Szokatlan nézőpontot választottál, de tetszett. Izgalmasan megírt darab volt.

– A művészeti vezetőjük kikötötte, hogy csak ebédidőben készíthetek vele interjút, így egész sor nevetségesen hosszú ebédet ültem végig mellette. Egy héten át kénytelen voltam mindennap olasz tésztát enni... elfogyott mellé egy kancsó chianti is.

– Attól tartok, ezúttal nem kecsegtethetlek étellel! Csak felbecsülhetetlen értékű ékszerekkel. Akkor... hogy döntesz? Mert nem vesztegethetjük az időt.

Felbecsülhetetlen értékű ékszerek... és a London Múzeum, töprengett el Kate.

– Jelenleg több dolog is foglalkoztat – próbálta kerülni az azonnali válaszadást. – Hadd nézzem meg a naptáramat, aztán visszahívlak.

Mielőtt letették volna a telefont, Jane megígérte, hogy átküldi a gyűjteménnyel kapcsolatos anyagait.

Kate hátradőlt a székén, a fürtjeit lófarokba fogta össze, szorosabbra húzta a plédet a vállán, és a forró csokoládéja maradékát kortyolgatva fejben összeállított egy listát arról, hogy mi mindent kell elintéznie, mielőtt elindul Londonba. Két héten belül esedékes a biztosítási jelentés a svájci ügyfelének. Az íróasztalán szétszórt fotók hevertek a Cartier néhány régebbi darabjáról, amelyeket a cég a párizsi Divathét során tervezett bemutatni. A fényképek alatt ott lapult a Harvardra beadandó posztdoktori ösztöndíjpályázatának a szinopszisa – a következő hónapban volt a beadási határidő. Legalul pedig egy ezüst páfránymintás pecséttel ellátott barna borítékban a válóperes iratai. Alá kell írnia a Jonathan ügyvédjétől érkezett papírokat, aztán továbbléphet. Minden el volt intézve, minden rendben volt... csak a szíve nem. Kate nagyot sóhajtott, és már nyúlt volna a boríték után, aztán mégis visszahúzta a kezét. Majd később, fogadta meg magában.

Helyette inkább fogta az ösztöndíjpályázati anyagát, és az orrát ráncolva végigfutott a piros ákombákomokon, amelyek mind kijavítandó hibákat jelöltek. Aztán a tekintete önkéntelenül is azokra a finom, fekete tintával rajzolt vázlatokra tévedt, amelyeket levéltári pergamintasakokban tartott, hogy védje őket a levegőtől, a portól, míg vissza nem kerülnek az irattartó szekrénybe, a helyükre.

Az első rajzon két összehajolva nevetgélő kislány volt látható. Egyforma ruhát és kötényt viseltek, kócos hajfonat omlott a vállukra. A második vázlat egy peckesen álló kiskakast ábrázolt, a harmadikon rózsák, gyűrűk, nyakláncok, narancsok és szőlőfürtök hevertek művészi összevisszaságban, szinte teljesen betöltve a papírt. A lap túloldalán gyermekes kézírással valamiféle gyógyfőzet receptje állt:

2 kanál méz

egy csipet kakukkfű

tört bors

citromlé (frissen facsart)

(Forró teához vagy vízhez keverni.)

Az utolsó rajz egy rózsát formázó brossról vagy talán díszgombról készült, a közepét és a szirmok szélét ékkövek díszítették. Mivel nem volt színes, Kate el sem tudta képzelni, hogy miféle kövek lehettek, de a forma emlékeztette azokra az Erzsébet-kori díszgombokra, amelyek fotóit a doktori dolgozata írása közben tanulmányozta. Olyan díszgombokra, amelyek a London Múzeumban találhatók.

Megfordította az áttetsző pergamintasakot, és újra elgyönyörködött az inas, erős végtagokban, a kibomlott hajfonatokban. Mindkét lány arca gödröcskés volt, a hajuk pedig sötét – mint Essie-é, Kate-é és a teljes Kirby rokonságé. Vajon ha Noah megéri, az ő dundi arcocskáján is ugyanilyen gödröcskék lettek volna? Még a csontjaiba is belesajdult a fájdalom, amikor a halva született kisbabára, a kisfiára gondolt. A tenyerével letörölte a könnyeit, és tovább bámulta a kislányokat.

Kate a barna homokkő burkolatú házzal együtt megörökölte az iratszekrényeket és bennük a dédnagyanyja papírjait – ezek között bukkant rá a rajzokra. A szülei csak legyintettek, a szemükben ezek mindössze Essie szórakozott krikszkrakszai voltak. Hiszen vonalazott, rubrikákra osztott papírra firkantották le őket, mintha valakinek épp egy üzleti főkönyv akadt volna a kezébe, amikor rajzolni kezdett – Essie ragaszkodott hozzá, hogy ő intézze a férjével közösen alapított, szerény kis szállítási vállalkozás könyvelését. Kate szülei szerint ki kellett volna dobni a rajzokat, csakhogy ő nem volt képes megválni tőlük. Jólesett elképzelni a dédnagyanyját, ahogy a naplófőkönyv margójára rajzolgat, amikor épp van egy szusszanásnyi ideje: rakoncátlan fürtjeit a füle mögé tűri, mellette egy csészében erős indiai tea gőzölög.

Kate meghallotta az e-mail érkezését jelző hangot, letette a rajzokat, és bekapcsolta a számítógép képernyőjét. Jane az ígéretéhez híven írt, és küldött neki egy egész sor csatolmányt. Kate egyenként rájuk kattintott, és végigfutott az 1914-es újságcikkeken, amelyek az újonnan alapított London Múzeum ékszerkiállításáról adtak hírt.

A LONDON MÚZEUM

ANTIK ÉKSZEREKET MUTAT BE

A felbecsülhetetlen értékű gyűjtemények titkos kincsleletből származó, Erzsébet- és Jakab-kori ékszerekkel gyarapodnak

REJTÉLYES ÉKSZERKINCSEK

A London Múzeum csupa kaland

A NAPVILÁGRA KERÜLT TITOK

London eltemetett kincsei

TALÁLT KINCS LONDON

KELLŐS KÖZEPÉN

Építőmunkások bukkantak a rendkívüli leletre

Kate sietve átfutotta a cikkeket. Mindegyikben említésre került a sajtó felfokozott érdeklődése és a múzeumot zsúfolásig megtöltő tömeg. Aztán a telefonja után nyúlt, és felhívta a szerkesztőt.

– Szervusz, Jane. Épp az 1914-es kiállításról írt beszámolókat olvasom. Köszönöm, hogy átküldted őket.

– Nagyszerű! Akkor már biztosan feltűnt, hogy a lelet eredetéről alig akad pár részlet.

– Az ékszerek nem 1912-ben kerültek elő? Kíváncsi lennék, miért tartott két évig, hogy nyilvános bejelentést tegyenek a gyűjteményről.

– Ki tudja? Remélem, te majd előásol valami új információt.

Kate hátradőlt a székén, és újra végiggörgőzött a cikkeken. Szinte már meg is feledkezett a telefonbeszélgetésről, amikor meghallotta Jane hangját:

– Akkor elutazol Londonba? Mert most kellene választ adnod...

– Ó! – Csábító volt a lehetőség, hogy a rejtélyes cheapside-i ékszerek eredetével foglalkozzon, emellett... Kate megint odapillantott a dédnagyanyja brosst vagy díszgombot ábrázoló vázlatára. Mellékesen talán alkalma nyílna egy kis magánjellegű kutatásra is. – Rendben – felelte. – Benne vagyok.

– Remek! – Jane hangja megkönnyebbülésről árulkodott. – Wright professzor hétfő reggel kilenckor érne rá, akkor tájékoztatna téged meg a fotóst. Megfelel?

– Persze. Köszönöm. – Kate épp készült megtudakolni, hogy ki lesz a fotós, de Jane tovább hadart.

– Akkor hétfő reggel kilenckor a London Múzeumban. Küldd el e-mailen az útlevélszámodat, a titkárnőmmel megvetetem a repülőjegyedet, és lefoglaltatok egy szobát valami szállodában, ami közel van a múzeumhoz. Válassz ki néhány fontos darabot, és koncentrálj azokra. Az eredetük a fontos. Egy hónapot kapsz rá.

– De Jane, hiszen senki sem ismeri az eredetüket...

– Pontosan. Azt akarom, hogy olyan sztorikkal állj elő, amiket előtted még soha senki nem írt meg.

2. fejezet

LONDON, NAPJAINKBAN

Miért rejt el valaki egy vödörre való értékes ékszert és drágakövet, ha aztán sosem tér vissza, hogy kiássa a kincset?

Egyre ez a gondolat járt Kate fejében, miközben a London Múzeum kutatási osztályán sietve aláírta az adatbiztonsági papírokat és a titoktartási nyilatkozatokat.

– Dr. Kirby, a nyakba akasztható igazolványát állandóan viselnie kell – közölte vele a recepciós egy börtönőr pattogó, ellentmondást nem tűrő hangján. – Ezzel az azonosítóval léphet csak be a helyiségbe, ahol megtekinti a darabokat... természetesen biztonsági őrök kíséretében... és az igazolvány érvényessége a mai napra korlátozódik, utána az ékszerek visszakerülnek a páncéltermünkbe. Elég lesz a rendelkezésére álló idő?

– Remélem. Ha mégsem, akkor hazavihetem magammal az ékszereket?

A recepciós nem óhajtott Kate suta, viccnek szánt válaszával foglalkozni:

– Ezt beszélje meg az igazgatóval. Kérem, most menjen le a szolgálati lépcsőn az alagsorba. Wright professzor már várja.

– És a fotós? – tudakolta Kate.

– Hamarosan a kollégája is csatlakozhat önhöz... csak még rá kell jönnünk, hová tegyük a... felszerelését.

A fiatal nő ingerülten rákoppintott a tollával az asztalra, de közben nem tudta leplezni halvány mosolyát. Kate mélyet sóhajtott. Ezt a pillantást már vagy százszor látta, így azonnal tudta, hogy melyik fotóst küldték ide a laptól.

– Mr. Brown? – A recepciós odaintett egy biztonsági őrt. – Kérem, kísérje le dr. Kirbyt.

Az őr levezette Kate-et az alagsorba. Ahányszor csak bezárt ajtóhoz értek, mindkettejüknek oda kellett érintenie az azonosítóját a leolvasóhoz, hogy beléphessenek a következő szintre.

Az alagsori lépcsőház inkább idézett börtönt, mint múzeumot, és beletelt néhány percbe, mire Kate szeme alkalmazkodott a gyér fényhez. Lefelé haladva minden egyes lépésnél elképzelte az épület betonalapzatának nekifeszülő, elmosódó rétegeket: viking eszközök és a pestis korában keletkezett tömegsírok, közöttük vöröses hamu abból az időből, amikor a felbőszült kelta királynő, Boudica felgyújtatta a várost, legfelül pedig a nagy londoni tűzvész és a világháborúk után maradt törmelék.

Erre települt rá a London Múzeum épülete és az alagutak, a csövek, a kábelek, amelyek a múzeumot összekötötték a szomszédos felhőkarcolókkal. El kellett ismerni: London egyszerűen felülmúlhatatlan volt abban, hogy újraalkossa magát. Az eltelt több mint kétezer év során mindig felállt a földről, és akár a dacos Boudica, az öklét rázta azok felé, akik el akarták tiporni.

A titkait pedig több réteg vizes, mocsaras földbe rejtette.

Kate-nek ezek közül kellett legalább egynek a nyomára bukkannia.

– Megérkeztünk – szólalt meg az őr, a nyomógombok segítségével beütötte a kódot, majd a vállával belökte az acélajtót: – Csak ön után, dr. Kirby.

{1} Tóth Árpád fordítása