A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és a Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Arnaud Dudek: Rester sage

Alma Éditeur, Paris, 2012

Copyright © Alma Éditeur, 2012

Publié par l’intermédiaire de Milena Ascione – BOOKSAGENT France (www.booksagent.fr)

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Az Európai Unió
társfinanszírozásával

Fordította Takács M. József

Hungarian translation © Takács M. József, 2024

Utószó © Fehér Boldizsár, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Sorozatszerkesztő Karádi Éva

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-620-397-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

EGY

Claire-nek és azoknak, akik nélkül…

EGY

Martin Leroy hét évet húzott le egy utazási iroda alkalmazottjaként. „Déli mágia” fantázianéven futó tunéziai körutazásokat és „Szaharai kalandok” elnevezésű, rutinos utazóknak meghirdetett gyalogtúrákat árusított, készpénzes fizetés esetén ingyenes hazaszállítási garanciával. Martin nem szeret utazni, de ettől még nyugodtan lehetett utazási ügynök. Egyébként Justine-nel élt, aki egy elragadóan kedves nő, mint oly sok más nőszemély. Kényelmes életük volt: erdei sétákkal, rostmentes narancslével, csoportos beszedési megbízásokkal terhelt közös bankszámlával és a nappalijuk szőnyegének színéhez illő barátokkal. Aztán Martin egyetlen hét alatt mindent elveszített.

Elsőként Justine-t. Sablonos történet, közhelyszerű szakítás: romantikus lelkű, szőke férfi kolléga, csapatépítő tréning egy Ibis Hotelban. A bőröndök bepakolása közben is a szokásos dolgok hangzottak el: miattam történt, ez az én hibám, te nem tehetsz róla… Nincs többé közös bankszámla, nincs többé közös nappali, nincsenek többé közös barátok. A „vége” csapó annyira érdektelen eseménysort zár le, hogy egy újabb sort szentelni neki már abnormális volna.

Azután a munkáját veszítette el. A kis utazási irodát, ahol tehetségét olykor már-már túlzott lelkesedéssel kamatoztatta, eladták. Egy olyan vállalatcsoport vette meg, amely mindennel foglalkozott a merbromin fertőtlenítőszertől a benzinkutakig (természetesen a gyalogtúrák gyorsan eltűntek az iroda kínálatából, helyettük alsó kategóriás utazásokat ajánlottak az ügyfeleknek: középszerű szállások, foltos, málladozó falú szobák, szőrszálak a fürdőkádban és száraz kenyér a reggelihez). Villámgyors átszervezés. Az alkalmazottak lehetőséget kaptak az új vezetőséggel való személyes találkozásra. A folytatás könnyen kitalálható. Postára adták az elbocsátás tényét közlő tértivevényes ajánlott leveleket – isten hozott a vadkapitalizmus világában! Leroy hamarosan a társadalom szemétdombjára kerül, mint egy pudvás szendvicsmaradék. Csakhamar képtelen lesz kifizetni az edzőtermi bérletét, a rezsiszámláit, a lakbérét. Nemsokára megjelenik nála a végrehajtó – oldalán egy bűzös leheletű, koszos körmű lakatossal –, hogy behajtsa a tartozásait, mielőtt udvariasan kiebrudalja a lakásából.

Vagy mégsem.

Merthogy Martin úgy döntött, harcolni fog. Talán a hiányzó dolgok sokasága (amelyre távolról sem lehetett olyan büszke, mint a gyermekkorában összekapart jelvénygyűjteményére), a kudarcok sorozata vezetett oda, hogy Martin besokallt, és ezen a reggelen becsapta maga mögött az ajtót, és beült az öreg Opel Corsájába. El akar menni a korábbi főnökéhez, aki kényelmes nyugdíjas éveket biztosított magának azzal, hogy eladta a lelkét a merbromingyártás óriásának. Lábát a kuplungpedálra téve Martin arra gondol, meg tudja majd győzni az öreget (hogy miről, azt még nem tudja, de sebaj, majd improvizál). Elképzelni is nehéz, milyen lelki kínokat állt ki, micsoda fáradtság lett rajta úrra, és mennyire kétségbeesettnek kellett lennie ahhoz, hogy eljusson ide. De a helyzet az, hogy egyre fájdalmasabban vágyik arra, hogy visszakapja Justine-t, a munkáját és a megszokott környezetét. Kész bármire, hogy az életét visszaterelje a rendes kerékvágásba.

Ezzel kezdődik tehát a történet. Egy kétszer kétsávos úton a városközpont felé tartó öreg Opelban.

A rue Léon-Blum még a forgalommal ellentétes irányban haladó kerékpárút ellenére is kellemes helynek tűnik. Csinos üzletek, elegáns bankok, nagykövetségek. Tágas, déli fekvésű, nagy belmagasságú polgári lakások.

Az első kerekeit a járdán pihentető Opel Corsa elcsúfítja ezt a szép városi tájat. A kocsi tankjában alig van benzin. Régóta időszerű volna egy alapos mosás. Az autó épphogy csak átcsúszott a műszaki vizsgán, a hátsó fékek nem egyformán fognak. Martin kiszáll a kocsiból. Idegesen csócsálja klorofilltartalmú rágógumiját.

Két lépés, öt lépés, és máris ott áll egy lakóház kapuja előtt. Most be kell csöngetni. Mutatóujjával megnyomja a csengőgombot.

Csend.

Ez sejthető volt.

Martin csalódottan mered maga elé. Ezzel az eshetőséggel nem számolt. Ostromolja meg újra és újra a házat, amíg sikerrel nem jár? Jöjjön vissza másnap és aztán harmadnap is? Annyi bátorsága még maradt, hogy tegyen egy újabb kísérletet. Úgy dönt, egy-két óráig itt várakozik a környéken. Amúgy is szívesen meginna egy sört vagy inkább egy narancslét; egy kis C-vitamin nem fog ártani neki. Odasétál egy parkolóautomatához, Visa kártyáját behelyezi a nyílásba. Az érintőképernyőn megjelenik egy üzenet. Bár az automata nem tud jegyet kiadni, Martin folytatni kívánja a műveletet. Aztán visszamegy az Opeljához, kinyitja a kesztyűtartót. Két gyűrött autóstérkép és egy doboz Gaviscon alól előhúz egy körülbelül húsz centiméter hosszú tárgyat, amit aztán betesz mályvaszínű hátizsákjába. Van egy titkos terve. Hogy az jó vagy rossz, még nem tudja.

De először a narancslé.