N. Tóth Anikó

A szalamandra mosolya

A selmeci különös hölgy
legendáriumából
– részlet –

KALLIGRAM
2022

Bázis-könyvek 13.

A szerző a kötet szövegeinek megírása idején a Kisebbségi Kulturális Alap alkotói ösztöndíjában részesült.
Na vytvorenie rukopisu autorka získala štipendium Fondu na podporu kultúry národnostných menšín.

A kötet megjelenését a Kisebbségi Kulturális Alap támogatta.
Realizované s finančnou podporou Fondu na podporu kultúry národnostných menšín.

Copyright © N. Tóth Anikó, 2022
ISBN 978 963 468 332 2

Kő utca 5.

A hajnali kertet a Tanád felől könnyű futamokban érkező szél rendezgeti. Surran a fény a mocorgó ágak, gallyak között. Harmatgyöngyök gurulnak a tulipánok borzongó szirmain. A bokrok alatt neszek kószálnak. A lapos kövekkel foghíjasan kirakott, vakmerően emelkedő ösvényen könnyedek a lépteim, finoman suhog a szoknyám. Felsóhajt a sziklafal előtt a lóca, ahogy a puha redők beborítják. A köpeny lecsúszik a vállamról, tétován lóg. Derékig érő hajam ezüst hullámokat vet. Kecses orrcimpáim árkádjai alatt zöld illatok kergetőznek. Bársony dúdolás, selyem fütty úszik a levegőben. Árnyék motoszkál a sziklafal csillámai között. Előredőlök, az emlők engedelmesen biccennek, széthevernek a térdek fölött, gyorsul a lélegzet. Kézfejem friss fűszálak csiklandozzák. Az ujjak feszülten figyelnek a tenyér peremén. Nem sokáig várat magára. Átcikkan a szívvonalon, fejét megtámasztja a hüvelykujjpárnán, karmait a rovátkákba akasztja, elégedett mozdulatlanságba merevedik. Óvatosan emelem az ölembe. A smaragd pikkelyek geometriája lenyűgöz, a nyaktájon türkizbe váltó, ovális fejre kúszó ragyogás csakúgy. Kétágú nyelvét öltögetve ízlelgeti a tenyerem bőrét. Borostyánsárga pillantásától egyszerre borsódzik a hátam és forróság önt el. Suttog. Sosemhallott szavakkal szöszöl. Szövevénnyé bonyolít szösszeneteket. Még! Még! Egészen közel hajolok. Bodor pilláim alatt jobb szemem türkiz, bal szemem borostyán.

Vasúti utca 1. – Vöröskúti utca 10.

Kísérem őket mint árnyék a vasútállomástól a Szentháromság tér tetejéig.

Messze van még? Már fél órája jövünk. Ráadásul folyton fölfelé.

Szóltam előre, hogy ez egy ilyen hely.

De azt nem mondtad, hogy nincs taxi. Vagy legalább egy nyomorult busz.

Sajnálom, hogy nehézséget okozok. Amúgy olyan édesen pihegsz!

Te meg fújtatsz, mint egy agyonhajszolt ló.

Mert öreg vagyok. Vén szivar! Anyám mondta ezt mindig azokra a pasasokra, akik úgy gondolták, lenne még esélyük nála, ezért hosszan ácsorogtak a trafikban vagy előtte, akár záróráig is. Hazakísérésről azonban szó sem lehetett. Mit gondolna Lajos – dohogott anyám –, hogy én akárkivel sétálgatok este az utcán…

Lajos?

Az apámat hívták Lajosnak. Hároméves voltam, amikor meghalt. Azután költöztünk el innen.

Hát az nem tegnap volt!

Nem bizony! Több mint fél évszázada, kimondani is sok. Azóta nem jártam itt.

Hogyhogy? A temetőben se?

Anyám számára elveszett paradicsom lett ez a város. Nem tudott visszajönni. Látogatóba se, pedig volt néhány egészen szoros barátsága. Amúgy a Paradicsom-hegy alatt laktunk. Az itteniek szerint a Paradajz lábánál.

Fura, hogy angol neve van.

Nem angol. Inkább német.

Itt nem csehek laknak?

De, laknak csehek is meg szlovákok. Régebben magyarok és németek.

S te mi vagy?

Otthon magyarul beszéltünk. Anyámmal egészen a haláláig. Az iskola szlovák volt, a nyomdász is, akinél tipográfusnak tanultam. Most ezek közül egyik nyelvet se használom. Akkor mi vagyok?

Hát egy englishman!

Az. Egy jöttment Londonban.

Ugyan! Hiszen szép családod, műtermed van, elhalmoznak megrendelésekkel, neved van! Paul és Johnny ódákat zeng rólad! Azt mondták a múltkor, olyan vagy, mint az apjuk. Sőt: még jobb is.

Helyes fiúk, bírom őket én is. De ez túlzás.

Egyáltalán nem. Tényleg remek képeket csináltál róluk. Ó, azok a koncertfotók! Meg a levegőbe ugrálósak! Nélküled nem itt tartanának.

Ugyan, Sandy, ne dicsérj már annyit.

Jó, akkor nyafogok. Fáj a lábszáram ettől a hülye utcától. Egyáltalán: jó irányba megyünk? Emlékezhetsz ennyi év után?

Éles képek vannak bennem.

A te híres fotós agyad!

Gyerekként fényképezőgép nélkül rögzítettem mindent. Balra a dohánygyárat látod.

Mekkora épület!

Gyerekkoromban még nagyobbnak tűnt. Szerettem, mert anyám itt dolgozott, és engem is hordott magával. A gyáros kisdedóvót rendezett be az egyik földszinti teremben, az anyák ebédszünetben bejöhettek hozzánk. Mindegyiknek finom dohányillata volt, ahogy a hajunkba túrtak vagy megsimogatták az arcunkat.

Ahá! Ezért vagy olyan erős dohányos!

Dehogy! Anyám sokáig tiltotta is, a katonaságnál szoktam rá, azután már nem tehetett semmit. Meg el is költöztem tőle, nem tudott ellenőrizni. Ne álljunk meg egy kicsit?

Meg akarod nézni?

Nem. Pontosan látom magam előtt az alacsony asztalokat, a piros padlót, a fából készült játékokat. Nincs miért odamennem. Csak gondoltam, pihenhetnénk.

Nincs kedvem ácsorogni az utcán.

Beülhetnénk valahova.

Láttál eddig valami alkalmas helyet?

Hát ez nem London vagy Párizs, hogy lépten-nyomon kávéház vagy bár legyen. Bár volt idő, hogy Magyarország harmadik legnagyobb városának számított.

Magyarország? Hát nem Csehországban vagyunk?

Csehszlovákiában. Nos, ez elég bonyolult. Amikor megszülettem, még Magyarország volt.

Értem. Vagyis nem értem. Tényleg bonyolult.

Hát ez van. Feljebb, a belvárosban csak akad valami.

Elég lepusztult hely, kétlem.

Színes házakra és kedélyes emberekre emlékszem. Szerettem a macskaköveket.

Engem meg idegesítenek. Folyton beszorul a cipőm sarka, attól félek, leválik! Vagy kibicsaklik a bokám.

Hát majd mész mezítláb!

Nagyon vicces!

Hiszen a színpadon is mindig mezítláb állsz.

Meg is szóltak érte!

Valakinek meg pont emiatt jössz be!

A kolléganők imádják a tűsarkúkat meg emeletes cipőket. Én attól tartok, éneklés közben nem tudok a lábamra figyelni, belegabalyodok a mikrofon zsinórjába, vagy elbotlok a saját lábamban.

Nem vagy azért olyan ügyetlen, baby!

Ez a bratislavai színpad amúgy egészen jó volt. Nem gondoltam, hogy a kommunisták is tudnak ilyen szintet.

Rangos fesztivál. Meg kell mutatni a kapitalistáknak, hogy nem probléma felvenni velük a versenyt.

De a sajtósok katasztrofálisak voltak. A kiejtésük! A buta kérdéseik…

Protekcióval jutnak be a tévébe vagy a rádióba, sőt a nagyobb lapokba is, nem a felkészültségük vagy a tehetségük alapján. A legtöbbjük az állampárt tagja vagy valamelyik nagykutyának valakije, másképp nem kapna pozíciót. A kérdéseket előre cenzúrázzák, főleg ha nyugatról jön valaki.

Borzasztó.

Nagyon megválogatják a fellépőket is. Nehogy kitörjön valami forradalom. A rock and roll amúgy is gyanús.

Ezek szerint én nem vagyok veszélyes?

Édes nőci vagy, szeretik a dalaidat egész Európában. Úgy tűnik, a komcsik is.

Lehet, hogy egy szót sem értenek a szövegeimből?

Ne aggódj, vannak embereik, akik jól tudnak angolul. Örülök, hogy átmentél a rostán. A jelek szerint az itteni közönséget is levetted a lábáról.

Lehet. Az a hatalmas szegfűcsokor…

Szinte elvesztél mögötte, egész jó lett a fotó is, ahogy kikandikálsz a huncut szemeddel.

Sose kaptam szegfűcsokrot.

Itt most ez a divat, úgy látszik.

Meglepődtem, hogy illata is volt.

Nemesítik, varázsolják.

Varázsolják? Ez tetszik! Kár, hogy itt kell hagynom.

De még két napig gyönyörködhetsz benne.

Már csak egy, ha a mait leszámítjuk.

Ez igaz.

Ez már a belváros?

Lassan odaérünk, azt hiszem.

Magasabbak az épületek.

Az emelkedő is teszi.

Az az érzésem, senki nem lakik az emeleti lakásokban.

Nekem is az a benyomásom.

Pedig némelyik ház egészen szép. De akkor hol vannak az emberek? Elköltöztek másik városba?

Egy részük biztosan. A többi meg azokban a bérházakban élhet, amelyek között eljöttünk, még a dohánygyár előtt.

Azokban a semmitmondóan szürke épületekben?

Szerintem igen. Ezeket alighanem idejétmúltnak, elavultnak gondolták. A kommunisták a régi világot amúgy is igyekeznek elfelejteni. Vagy inkább elfeledtetni. Túl sokat nem tudok ezekről a dolgokról. Mi az első háború alatt költöztünk el innen, a második előtt kerültem nyugatra, csak annyit tudok, amennyit a régi barátaim mesélnek, ha Prahába vagy Bratislavába jövök valamelyik sztár kíséretében.

Kísértetváros.

Vasárnap délután van. Ha más napon és korábban érkezünk, biztosan kicsit mozgalmasabb utcakép fogad…

Látsz itt boltot?

Persze, itt egy húsbolt, a másik oldalon egy cipős, amott textilüzlet, az meg vegyeskereskedés.

Egyiknek sincs kirakata.

Talán nincs szükség rá. Az emberek tudják, miféle kínálatra számíthatnak.

Bratislavában sincs túl nagy választék, akkor itt mi lehet… nem is akarom elképzelni.

Gyere, felmegyünk a trotuárra.

Hogy mire?

Arra a teraszra, ott. Azon jártunk anyámmal, hazafelé mindig örültem, hogy már nem vagyunk messze.

Tényleg nem vagyunk messze? Végre egy jó hír!

Sandy, te akartad, hogy elhozzalak ide…

Úgy beszéltél róla idefelé a repülőn, mint egy mesevárosról. Várral, királlyal, királynéval, lovagokkal. Ezüst utca, arany utca, bányákban dolgozó törpék… Kíváncsivá tettél. Ehhez képest elég kiábrándító.

Az emlékeim városát meséltem. Amit egy nagyjából hároméves gyerek rögzített, később meg hozzáálmodott mindenfélét az anyja meséi nyomán. Amit most látunk, egy másik hely… Erről a korlátról egyszer csúnyán leestem. Dőlt a számból a vér, mert esés közben beleharaptam. Egy járókelő ráripakodott anyámra, miért nem vigyáz jobban a gyerekére. Én nem is az eséstől vagy a vérző számtól ijedtem meg, hanem a szúrós tekintetű rikácsoló asszonytól. Anyám pedig az aggodalomtól és a megalázottságtól zokogott.

Gondolom, többet nem akartál felmászni a korlátra.

Anyám a trotuárt is el akarta kerülni az eset után, mindig átterelt a másik oldalra, de aztán addig könyörögtem, amíg visszatértünk a régi útvonalunkra. A trotuárról minden sokkal jobban látszott, izgalmas nézőszög volt lefelé is, felfelé is. Nézd, mondjuk innen, azt a két tornyot!

Szépek!

Enyhén kanyarodik és emelkedik az utca, ezért öt-hat lépés után teljesen mást látsz majd.

Valóban… mintha nem is ugyanott lennék.

Nekem elég sokszor volt ilyen érzésem életem során. De sose nyugtalanított, talán éppen azért, mert itt hozzászoktam a változatossághoz.

Egyre meredekebb az utca!

Ez most már így lesz. A templom mellett felkanyarodunk a térre, és nemsokára odaérünk. Tényleg.

Ez a centrum?

Igen. Szép terecske lehetett valaha.

Ez is kihalt, mint előbb az utca. Itt még boltok sincsenek.

És nem lakja senki a házakat. Pedig micsoda gazdagságra volt szükség, hogy felépíthessék őket!

Gyerekkorodban még voltak lakóik?

Úgy emlékszem, igen. Nyitva voltak az ablakszárnyak, a huzat néha kirángatta a függönyöket. Télen füstkígyók kanyarogtak a kéményekből. A kapuktól folyosókat ástak a nagy hóba, és volt egy főcsapás, amire rácsatlakozott a többi utacska, amin leereszkedhettünk.

Hófolyosó, ez tetszik!

Apám egy nyomdásznál dolgozott, talán ebben a házban, milyen kár, hogy hagyják pusztulni, anyámmal ide is betértünk hazafelé, néha együtt mentünk hárman, sokat nevettek, én is velük, pedig nem is értettem, min nevetnek. Köztük mentem, fogták a kezem, olykor hintáztattak, amit nagyon szerettem.

Szép gyerekkorod lehetett.

Lehetett volna, ha apám nem hal meg olyan hirtelen. Fordulj csak meg! Nézd! Ha a tekinteted a templom tornyáról felemeled, ott a vár, amiről meséltem.

Milyen pici!

Persze, innen! Mint egy játékvár.

De szép.

Anyám azt mesélte, egy boszorkány lakott benne réges-rég.

És te elhitted?

Anyám meggyőzően mesélt. A leghihetetlenebb dolgokat is a legnagyobb természetességgel fogadtam el. Egyébként nemcsak én, hanem bárki, aki hallgatta. Azt gondolom, a mesélés volt a legmélyebb vigasza. Nagyon korán megözvegyült.

És ez a nagy épület?

Iskolának nézem. Nem tudok semmit mondani róla. Fogalmam sincs, kik járhattak ide. Anyámmal hajnalban mentünk a dohánygyárba, és késő délután jöttünk visszafelé, egyik napszakban sem volt semmi mozgás erre.

Úgy tűnik, elfogy az utca.

Az utca nem, csak a tér ér véget. És ott az a piros ház, látod? Amelyik mintha eltorlaszolná a teret. Egyszerűen ráfordul az útra. Nem enged tovább.

Aha!

Hát itt születtem.

Nem ilyennek képzeltem.

Hát?

Mézeskalács-házikónak.

Hiszen az!

Dehogyis.

Ha annak akarod látni, az.

A szemem nem csal.

A képzeletedet kéne ráborítani.

Hát majd igyekszem. Mit akarsz csinálni?

Bekopogok.

Egy vadidegen házba?

Nem vadidegen, a szülőházam.

Momentán vadidegenek lakják, nem gondolod?

Nem számít. Bekopogok.

Lehet, hogy itthon sincsenek!

Dehogynem, már jön is valaki…

És milyen nyelven fogod megszólítani?

Jó napot!

Jó napot.

Ért magyarul, ez elég furcsa. Szemrevaló lányka.

Kit keres?

Nem mondhatom neki, hogy egy hároméves kisfiút. Valakit, aki itt lakik.

A nagymamámat?

Igen, a nagymamádat.

Mamuska, itt áll egy ember, és magát keresi.

Magamat keresem, milyen jól mondja ez a kislány.

Mondd neki, hogy nincs kiadó szobánk.

Nincs szándékomban itt éjszakázni.

Akkor mit akar?

Kérem, ha megengedné, hogy bejöjjünk a társammal a házba.

Ki maga?

Fotóriporter vagyok.

Hogy mi?

Újságoknak készítek fényképeket.

Itt nincs mit fényképezni. Nem látja, milyen ütött-kopott a ház?

Ez a szülőházam. Szeretném megnézni, mi változott bent. Mit bámul rajtam ez az asszony?

Szerintem semmi. De maga… járt már itt egyszer, úgy rémlik.

Ennek nincs ki mind a négy kereke. Én ugyan nem!

De igen. Még a háború előtt, ’32-ben vagy ’33-ban.

Az lehetetlen. Összetéveszt valakivel.

Akkor is egy nővel volt.

Milyen nővel lehettem itt, ugyan…

Most rólam beszél? Merthogy rám nézett.

Nem, nem rólad beszél.

Méghozzá egy nagyon csinos nővel. Hedy vagy Heda, vagy valami hasonló neve volt.

Heda? Egyetlen Hedát ismertem. Heda Kieslert. De mit kerestem volna vele itt?

Nagyon meglepődtek, hogy egy kocsma működik a házban, az apámé. Akkor úgy 15 éves lehettem. Ez a Hedy nagyon más volt, mint azok a nők, akiket ismertem. A frizurája, az öltözéke.

Most mi van? Mit karattyol ez az asszony?

Azt állítja, jártam már itt. Egy Hedy nevű lánnyal. Heda Kieslerrel. Honnan ismeri ezt a nevet egyáltalán? De minek jöttünk volna ide?

Biztosan könyörgött, hogy mutasd meg neki a szülőházadat. Neki is ugyanúgy mesélhettél a mesevárosodról, mint nekem.

Nem emlékszem.

No jöjjenek be. Itt volt a pult. Ebben a sarokban volt egy kis asztal, két személynek. Ott ültek egy éjszakán át. Apám megengedte, hogy zárás után is maradjanak. Pedig ilyet soha nem tett se azelőtt, se azután. Az a nő gyönyörű volt, apámat teljesen levette a lábáról. Kétszer olyan hosszú ideig rámolt, mint máskor, hogy tovább lehessen a nő közelében. Pezsgőt akartak, de azt nem tartottunk, itt senki nem ivott pezsgőt se azelőtt, se azután. Hajnalig beszélgettek, nevetgéltek. Hallottam a hálókamrában.

Nem emlékszem. Lehet, hogy álmodta az egészet? Biztosan én voltam?

Tudja, nálunk nagyon sok vendég megfordult az évek során. De ez az éjszaka különleges volt, ezért megmaradt az emlékezetemben. A nő kacagása, a maga dörmögése.

Mit mond?

Azt bizonygatja, hogy jártam itt a harmincas évek elején.

Nem azt mondtad, hogy hároméves korod óta nem tetted be ide a lábad?

De. Csakhogy ez az asszony mást állít. Nem tudom elképzelni, hogy Heda eljött volna velem ide.

Heda? A barátnőd volt? Úgy gondolom, a szerelmed…

Nem, csak a jóakaróm vagy pártfogóm. Teljesen véletlenül ismerkedtünk meg. Tüzet kért egy prahai sikátorban. Pont tőlem! Aztán valahogy szóba elegyedtünk. Kérdezte, mivel foglalkozom. Én meg elmeséltem a nagy filmes álmomat. Erre beajánlott Hellerhez az AB Stúdióba. Később egy parízsi utat is kieszközölt nekem, jó kapcsolatai voltak már egész fiatalon, egy amerikai filmtársaságnál dolgozhattam egy évig. Sokat köszönhetek neki. Filmcsillag lett, előbb itt, Európában, aztán Hollywoodban. De akkor már Hedy Lamarrnak hívták.

Hedy Lamarr? Hiszen ő a kedvenc színésznőm! Te személyesen ismerted? Nahát, micsoda szerencsés ember vagy! Csupa sztár körül forogsz!

Most éppen körülötted…

Oké, na de hogy Lamarr-ral barátkoztál…

Igazán csak egy kis ideig.

Mély barátság lehetett, ha még ide is eljött veled…

De én erre valóban nem emlékszem.

Nézze ezt a sálat. Azé a nőé volt. Lecsúszott az asztal alá, nem vette észre, én is csak másnap találtam meg, amikor takarítottam, és amikor maguk már hét határon túl jártak.

S azóta őrizgeti? Volt egy mozdulata, ahogy a hosszú ujjaival kéjesen beletúrt a halványlila selyembe, és lassan lehúzta a nyakáról, miközben félig leeresztette a szempilláit, és oldalt hajtotta a fejét, hogy az arcát végigsimítsa a sál finom anyaga…

Több mint harminc éve, igen.

Szép sál. Felismered?

Nem is tudom… Hedy valóban hordott mindenféle sálakat meg kendőket, sokszor a fejére is tekerte őket. Minden jól állt neki, hisz gyönyörű nő.

Tudom. Van egy-két képem róla. Ez a sál elég komoly bizonyíték, nem gondolod?

Ej, egyáltalán nem biztos! Ennyi év után hogyan emlékezhetnék egy sálra…

Igazad van, én sem tudom felidézni, hogy pl. három hónapja milyen ruhában léptem fel Wienben.

Még jó, hogy vannak fotók.

Ja. Csak a fekete-fehér fotók alapján bizony nem tudom azonosítani a színeket.

Az a furcsa, hogy ez a sál egyáltalán nem mutatja a korát.

Talán a kiváló minősége miatt.

És hát nem volt használva.

Egyszer sem vette fel ezt a sálat?

Nem, hiszen nem az enyém volt.

De maga találta meg. És biztos lehetett abban, hogy a gazdája nem jön érte vissza.

Igen, biztos voltam benne, még ha nem százszázalékosan is. De hát hova vettem volna fel? Milyen ruhához? Nem jártam sehova, csak esetleg ide az udvarra. Egész nap mosogattam. Ahhoz nem kell selyemkendő. De azért néha elővettem, szellőztettem. Vigyáztam rá egyszóval.

Jól tette.

Üljenek le. Nem sok mindennel tudom megkínálni magukat.

Ne fáradjon.

Főzök egy teát.

Mit mondott?

Hoz nekünk teát.

Inkább kávét innék…

Nem hiszem, hogy választhatsz, látod, milyenek itt a körülmények.

Na jó. Akkor beérem egy teával.

Heda. Lustán mozog a kamera előtt. Heda kéjesen elnyílt szájjal. Gustav arra kéri, gombolja ki a blúzát, és engedje le a vállán, amíg nem szégyelli. A blúz a derekánál áll meg, szép redőkben. Így jó? Ha akarja, a melltartót is kikapcsolom. A teremben – Heller kivételével – mindenki megmerevedik. Nem várja meg a választ. A melltartó csipkéje rácsusszan a blúz redőire. A tökéletes test lassan fordul felénk. Mintha egy márványszobrot tanulmányoznánk. Hallom a torkomban a szívemet. Heller a kamera mögött zaklatottan szuszog. Heda felkacag: na mi van, nem láttak még pucér nőt?

Mi van veled? Valahogy megnémultál.

Kutatok az emlékeim között. Nem megy a fejembe ez a sálhistória.

Nekem meg az nem megy a fejembe, hogyan felejthetsz el egy ilyen kivételes eseményt.

Tudod, volt egy komoly fejsérülésem…

Verekedés?

Úgy is mondhatjuk. A normandiai partraszálláskor…

Dezo, ez most vicc?

Haditudósító voltam, nem vicc.

Micsoda kalandos élet!

Kicsit kockázatos kaland, de belementem.

Szóval megsérültél.

Háromszor is, jellemzően mindig a fejemet érte valami, de a harmadik majdnem végzetes volt. Egy időre emlékezetkiesésem lett.

Na, akkor itt a magyarázat.

Hogy pont ezt az utazást törölte volna az agyam?

Lehetséges. De talán nem törölte teljesen. Hiszen olyan határozottan vezettél végig a városon. Furának tartom, sőt kétségesnek, hogy egy hároméves gyerek egy életre így megjegyezte volna az utcákat.

Mondom, anyám folyton mesélte, melyik házban ki lakik, ki kivel van jóban, melyik kapualjat kedveli s melyiket nem. És amikor elköltöztünk, folytatta, ismételte, egyszer álmában sírva utcaneveket kiabált, talán így őrizte meg a maga számára a boldog világot. Az én fejemben meg szinte térképpé állt össze. A nyomdában, ahol apám dolgozott, láttam néhány rézmetszett térképet, azokra hasonlított az én álombeli térképem.

Biztosan akkor is vonattal érkeztetek. Talán Prahából?

De mit kerestünk volna itt?

Valami különleges hangulatot.

Az isten háta mögött?

Néha a leglehetetlenebb helyek tartogatják a legtöbb meglepetést.

Lehet. Heda szerette a meglepetéseket. És elég gyakran volt késztetése arra, hogy megszökjön.

Honnan?

Mindenhonnan, ahol unatkozott.

Lehet, hogy elege lett a forgatásból?

Elképzelhető… De ha tényleg eljöttem vele, akkor elég sokat kockáztattam.

Azzal, hogy megszöktetted?

Azzal, hogy legalább két nap nem mentem be a stúdióba. Elveszíthettem volna Heller bizalmát. S azzal minden további lehetőséget.

De ez nem következett be.

Szerencsére nem. Tehát lehet, hogy mégsem jöttem el?

Tessék parancsolni. Itt a tea.

Köszönjük. Milyen különös illata van! A csorba bögre fölé hajol, hajhullámai rímelnek a felszálló páragőz kacskaringóival. Félig leereszti a pilláit. Belekóstol. Fintorog. Meg akar ölni ez a kislány. Kacag, feje hátrabillen. A sál lecsúszik a fejéről. Keserű. Újra kortyol. Keserű. Finom. Még.

Miből készült?

Ezerjófűből. Az unokám szedte.

Mit mond?

Nem tudom az angol nevét sajnos. Egy gyógynövény.

Mondja meg neki, ha megissza, egy darabig nem fog fájni a gyomra.

Ez jó hír! Ha megiszod, elbúcsúzhatsz a gyomorbántalmaktól.

Az a nő, akivel annak idején itt járt, hajnalban teát kért. Annyit nevetett, hogy megfájdult a gyomra. Akkor is ezerjófűből főztem, amit én szedtem. Nem volt más itthon. Nagyon keserűnek találta, fintorgott. De azért megitta.

Úgy látom, Sandynek ízlik.

Imádom a keserűt. Ezek szerint nem vagyunk egyformák Hedyvel. Látod, engem megszöktetned se kellett. És senki bizalmát nem veszíted el azzal, hogy teljesíted egy kívánságomat.

Lejött a rúzs a szájáról. Kérdezte, hol van tükör. A hálókamrában a lavór fölött volt egy kicsi tükrünk, de nagyon torzított. Amikor belenézett, nagyot nevetett. Csücsörített, grimaszkodott. A rúzzsal körberajzolta a tükörképén a száját.

Égővörös ajkak közt egy kecses cigaretta. Mesélj még. Hol volt a szerelmesek találkahelye? Melyik kapualj a legnagyobb szenvedélyek tanúja?

Erre sem emlékszel?

Amikor elmentek, az a nő magába karolt, mert a cipősarka csúszkált a macskaköveken. Szemergett az eső. Apám nem fogadott el pénzt. Napokig szótlan volt, sokszor kiállt az ajtóba, mintha várna valakit. Pedig tudhatta, hogy nem jönnek vissza.

Mit mond?

Hogy nem jövök vissza soha többé.

De hiszen itt vagy…

Hosszú pillák, vállra zuhanó sötét fürtök, parfüm és cigarettafüst. Egymásba csúszó arcok. Hedy. Sandy. A gyerekkori városba visszatérni olyan, mint kizuhanni egy álomból.

Ülök a kiskocsma másik asztalánál a sarokban, nem látnak. Emlékeket kihallgatni olyan, mint felkapaszkodni egy csigalépcsőn olyan, mint faliképet szőni olyan, mint belehajolni egy felhőbe olyan, mint gyíkot cirógatni olyan, mint belefeledkezni egy tárnába olyan, mint fényt nyalogatni olyan, mint felébreszteni az alvó szögeket olyan, mint harangkötélen hintázni olyan, mint felrántani egy takarót olyan, mint szivárványt ölelgetni olyan, mint szétszálazni egy szimfónia hangfonatait olyan, mint belekarmolni a csend testébe olyan, mint késeken heverni olyan, mint átcsúszni a tű fokán olyan, mint köldökzsinóron kanyarogni olyan, mint lángokkal szambázni olyan, mint emlékeket kihallgatni.

Alsó utca, Szent Erzsébet ispotály

Clara!

Ezt a hangot nem szeretem. Olyan, mintha a nyakamat nyiszitálná egy nagy kés.

Clara!!! hol vagy már, te istenátka?!!

Fülemre tapasztom a kezem.

Clara, ha nem jössz elő rögvest, szíjat hasítok a hátadból!!!

A hang úgy sipít, hogy átfúrja a kezemet.

Clara…

Ezt a hangot szeretem. Olyan, mintha faleveleket susogtatna a déli szél.

Clara… segíts…

Ha előbújok, Dorotheába futok. Nem hasít szíjat a hátamból, de elver a nagy fakanállal. Ha nem bújok elő, Joachimnak még jobban fáj a lába. Előbújok.

Alsó utca, Szent Erzsébet templom

Besurranok. A kapu fölötti ablakon átbújócskázik a fény, rózsát vet a padok közt a kőre. Körberajzolom az ujjammal. Elhalványodik, aztán hirtelen eltűnik. Elvarázsoltam! A félhomályban az oltárhoz megyek. Erzsébet mosolyog rám.

Imádkozol, Clara?

Összerezzenek. Páter Konrad mögém térdepel. Leereszkedek hozzá.

Csak egy imát tudok. A lefekvésit. Joachim tanított meg rá.

Páter Konrad egymáshoz illeszti a két tenyerét, kinyújtott ujjaira fekteti a homlokát.

Mondd utánam, Clara.

Összeteszem a kezem, homlokomat a kinyújtott ujjaimhoz érintem. Piros, sárga, kék maszatok csúszkálnak a bal kézfejemen.

Szent Erzsébet…

Szent Erzsébet… bárhogy is szeretném, nem tudom olyan szépen, kenetteljesen hajlítani a szavakat, mint páter Konrad.

Te Krisztus szemével néztél…

…szemével néztél…

Krisztus kezével adtál…

…kezével adtál…

Krisztus szívével szerettél…

…szívével szerettél…

Miért nem mondod Krisztus nevét?

Csikorog a fogam alatt.

Ej, te istentelen bestia! Hogy csikoroghat már egy szó, főleg egy szent név a szádban? Berzenkedik, de nem büntet.

Akkor mondjuk Jézussal.

Mondjuk Jézussal.

Szent Erzsébet, segíts…

Szent Erzsébet, segíts… most már jobban sikerül kikanyarítanom magamból a könyörgést.

…hogy mi is Jézus szemével lássunk…

…hogy mi is Jézus szemével lássunk…

…hogy mi is Jézus kezével adjunk…

…hogy mi is Jézus kezével adjunk…

…az ő szeretetével szeressünk.

…az ő szeretetével szeressünk.

Ámen.

Ámen… suttogom, és nézem a rózsákat a kötényében.

Már segített is.

Az ima?

Szent Erzsébet.

Hogyan?

Látom Joachim lábában a fájdalmat. Tudom, hogy útifüvet és madársóskát kell rá morzsolni, amit a saját kezemmel szedtem a Macska-hegyen. Joachimot nemsokára meggyógyítja a szeretet. És mehet vissza a bányába.

Úgy legyen, suttogja páter Konrad. Sokáig nem mozdul, kopasz fején piros, sárga, kék maszatok csúszkálnak.

Hallod, páter Konrad?

Mit?

Dobog a szíve!

Kinek a szíve dobog?

Hát Szent Erzsébeté.

Ugyan, Clara! Nem a saját szívverésed hallod?

Nem. Nocsak hallgasd!

Valóban, ismeri el, megdobogtattad a szent szívét, Clara! Olyan szépen imádkoztál!

Még az arca is kipirult, örvendezek.

Mint az ölében a rózsák, mosolyog páter Konrad.

Alsó utca, Szent Erzsébet ispotály

Fogd a kosarat, hozz korpafüvet, kisvirágú füzikét, összeplántálófüvet, veronikát, papsajtmályvát, orbáncfüvet. És apróbojtorjánt. Ismételd csak el!

Apróbojtorján, orbáncfű, papsajtmályva, veronika, összeplántálófű, kisvirágú füzike…

Korpafű.

Korpafű. Korpafű, korpafű, korfapű, kofrapű, porfakű, mondogatom, hogy biztosan ne felejtsem el.

A Glanzenbergre menj!

A Macska-hegy közelebb van!

Ne szájalj velem, te istenátka! A Macska-hegyen boszorkányok járnak. Megrontják a füveket.

Állok rémülten a kosárral a kezemben.

Ne tátsd itt a szád, lódulj!

Glanzenberg

Messziről kerülöm a Macska-hegyet, pedig de szeretek oda járni! A legjobb ízű menta ott terem. Mit fogok eztán rágcsálni? Mit adok majd Tereza mamónak, hogy ne legyen büdös a szája?

Tűz a nap, a kosarat a fejemre borítom, amikor a Glanzenberg lábához érek. A réseken át nézem a rétet. Egyszer csak nekimegyek valaminek. Nem is valaminek. Valakinek. Lekapja a kosarat a fejemről.

Hát te mit keresel itt, Fehérhajú?

Apróbojtorjánt, orbáncfüvet, papsajtmályvát, veronikát, összeplántálófüvet, kisvirágú füzikét… hadarom ijedten, a szemembe tűző naptól nem látom, kivel állok szemben, és még… ko…

Komlót? próbál segíteni.

Rázom a fejem, igyekszem úgy fordulni, hogy lássam, ki állja utamat.

Korpafű?

Azt, azt! nevetek megkönnyebbülve, hogy mégse náspángol el Dorothea, ha valami kimarad a kosárból.

Tudom, hol vannak. Ha megmutatom, te is megmutatsz valamit, Fehérhajú?

Egy fejjel magasabb nálam. Fekete az üstöke. Még nem szőrös az arca. Izmos lábaival előreiramodik, hegynek fel alig tudok a nyomában maradni.

Szagos réteken és az erdő alján egykettőre megszedem a kosarat. Nem segít, csak heverészik, édes nedvet rágcsál ki a fűszálakból, hunyorog a nagy fényben, és néha vakargatja a fejét.

Hónom alá csapom a teli kosarat, elindulok lefelé.

Hohó! Mi lesz az egyezségünkkel?

Eszemben sincs hátranézni, csak megyek öles léptekkel, húz a kosár, csiklandozzák meztelen talpam a füvek.

Utánam veti magát, elkapja a vállam. Azt ígérted, megmutatod.

Micsodát?

A karbunkulusodat.

Az csak a mesében van!

Meg itt, ni! kacag fel, s mielőtt kitéphetném magam a kezéből, az ingem alatt hirtelen a combom közé nyúl. Meglepődök, megrettenek, a tenyerébe csurrantok.

Te gyalázatos cafka! vörösödik el, de erre már kisiklok a markából, nekiiramodok a lejtőnek, cikázva futok, hogy el ne hasaljak, és közben vigyázok a növényekre, minél kevesebbet hagyjak el menekülés közben, hátra-hátrapillantok, üldöz, jajistenem, ha beér, megöl…

Beér.

Megöl.

Dehogy öl.

Megölel.

Fehérhajú, te rózsavizet pisálsz? nevetve szagolgatja, majd orrom alá dugja a tenyerét.

Te lidérc!

Alsó utca, Szent Erzsébet ispotály

A barna szobában feküsznek a nyöszörgők. Alig pislákol bennük az élet. Sötétedés előtt kamillás vízzel lemossuk őket. Adam tata Dorotheának nem engedi, hogy kibontsa az ágyékát. Nekem hagyja. Dorothea a vastag ujjaival és a nagy retkes körmeivel fájdalmat okoz neki. Én gyógyítom. Füziketeát itatok vele úgy, hogy felemelem és a térdemnek támasztom a fejét. Még így is sok kicsorog a szája szélén. Manuel hörög, sípol és fuldoklik. A mellkasára teszem a jobb tenyerem, attól megnyugszik. A baltól nem, kipróbáltam. Johann már egészen kicsire zsugorodott, hanyatt fekszik egész nap tágra nyitott szemmel, ha föléje hajolok, sóhajt, mintha akkor költözne vissza bele a lélek. Wilhelm fél nap vonaglik, fél nap alszik. Ha szerencsém van, éppen akkor alszik, amikor mosdatni kell. Másképp kiüti vagy kirúgja a kezemből a vizes edényt is, a gyolcsot is. Dorothea olyankor ráripakodik, pedig attól még jobban vonaglik. Reggel mindig nekem kell bemennem hozzájuk, hogy megnézzem, élnek-e.

•

Magdalena tüzet rak a kemencében. A padkán ülünk, várjuk, hogy melegítse a hátunkat. Magdalena koszorúba köti a hajam. Elmeséli, hogy hét éve az ispotály ajtaja előtt találtak egy kékre vált csecsemőt. Dorothea rá se tudott nézni, de Magdalena, aki akkor mindössze tízéves volt, a karjába vette, ringatta, dúdolt neki, és a csecsemő egyszeriben kalimpálni kezdett a kezével, lábával. Magdalena kecsketejjel kínálta, amit először kiprüszkölt (ezen nevetek, mert Magdalena úgy csücsörít, mint egy igazi csecsemő), de aztán mohón, nagy cuppanásokkal szívta magába (ezen is nevetek). Magdalena kosarat font, kibélelte rongyokkal, abba fektette, ringatta. Amikor nem kellett a konyhában sürgölődnie vagy a betegek körül forgolódnia, a bubával játszott. A buba azt hitte, ő az édesanyja. Nem is akart más karjában, ölében ülni, más kezéből nem fogadott el ételt, másra nem mosolygott.

Hol van most ez a buba? kérdezem.

Magdalena átöleli a vállam.

Itt ül mellettem.

Rózsa utca 3.

Mi van a kötényedben?

Kövek.

Megmutatod?

Ha akarod.

Akarom. Hol szedted?

A Glanzenbergen.

Egyedül voltál?

Egyedül.

Elengedtek?

Küldtek.

Engem nem engednek. Nem küldenek. Itt kell lennem a kertben.

Szép itt.

Szép. De unalmas.

Szökj ki!

Nem lehet.

Dehogynem! Segítsek?

Inkább ne. Mutasd a köveket.

Óvatosan kihajtom a kötényem, nehogy szétguruljanak. Elnyílik a szája a bámulattól.

Ennyi sok! Milyen szépek!

Kinyújtja a kezét a kerítés lécei között. Belekotor a kötényembe. Megmarkol egy követ. A legszebb zöldet, aminek a legjobban örültem, amikor megtaláltam.

Add nekem!

Húzná vissza a kezét a kővel a markában. Elkapom a csuklóját.

Válassz másikat, ezt nem adom.

Nem kell másik.

Mit adsz érte?

Mit adjak?

Azt, ami a fejeden van.

A hennint? Hogy eltakard azt a rusnya fehér hajadat?

Nem azért. Kell a kő vagy nem?

Kell.

Akkor add a hennint.

Nem fér át a kerítésen.

Akkor dobd!

Dobja, de fennakad. Nem baj, majd leszedem. Elengedem a csuklóját. Felkapaszkodom a kerítésen. Ahogy a henninért nyúlok, beakad a lécbe, a fátyol felhasad. A fejemre illesztem. Még a világ is fényesebb, hogy nekem is lehet henninem.

Alsó utca, Szent Erzsébet ispotály

Ezt meg hol loptad? förmed rám Dorothea, amikor hazaérek.

Nem loptam. Cseréltem.

Aztán mire cserélted, te átokfajzat?

Kőre.

Kőre? Egy közönséges követ adtál ezért a gyönyörű darabért?

Nem közönségeset. Csodaszép zöldet.

Nyomban visszaviszed a gazdájának!

Nem viszem. Én vagyok a gazdája!

Ugyan, Clara! Hol akarod viselni? A városnak ezen a fertályán senki sem hord hennint.

Hát majd én hordok!

Az ispotályban? A patakparton? A Glanzenberg rétjein? A rongyos ingedhez? Úgy kacag, hogy belezúg a fülem.

Bemenekülök az ispotályba. Magdalena a sárga szobában éppen tejet oszt a betegeknek. Mindegyik álmélkodik, amikor meglátnak. Sóvárogva nézik. Mindegyiknek a fejére teszem egy kicsit. Még Tereza mamónak is. Fénylik az arcuk a boldogságtól. Dicsérgetik egymást. Magdalenának áll a legjobban. Neki majd egyszer kölcsönadom, amikor templomba megy.

•

Magdalenának domborodik a hasa. Lehet, hogy rózsákat hord a kötényében, mint Szent Erzsébet? Amikor bemegy a barna szobába, a rózsák cipóvá változnak. Adam tata, Manuel, Johann, Wilhelm egy csapásra meggyógyul. De pszt! Dorothea nem tudhatja, mert mindet elszedné.

•

Lemegyek a patakhoz. Apró sárga, kék, piros kövekből rózsát rakok ki, olyat, mint a templom kövére rajzoltam a kapu fölötti ablakból vetődő színes fény nyomán. Hallgatom a három kicsi vízesés vidám csobogását. Felcsavarom az ingem, amikor átgázolok a lapos sziklához. Süti a seggem, ahogy ráülök. Lehunyom a szemem. Arcom a napnak fordítom. A szempilláimra vízcseppek fröccsennek, ahogy résnyire nyitom a szemem, látom, hogy kicsi szivárványok kapaszkodnak egymásba. Amikor megunom, szétrázom a hajam. Belemártom a vízbe homlokig a fejem. Úszik a hajam, a tincsekre habok csücsülnek. Megdörzsölöm a fejem elölről hátulra, hátulról előre, oldalt is nyomkodom, bizsereg a bőröm, nagyon hálás. A hajam úgy mosom, mint Dorothea a lepedőket: jó sokáig alaposan egymáshoz suholom a tincseket.

Egyszer csak valaki hátulról meglök. Előrebukok, nem teszem magam elé a tenyerem. Elsötétül a világ. Buborékok szabadulnak ki a számból a víz alatt. Sajog az arcom, körém tekeredik a hajam. Nem kapok levegőt. Megpróbálok feltápászkodni. Ömlik az orromból a vér, piros csík kanyarog a patak tetején. A hajam is véres. Patakzik a könnyem. Összefolyik a vérrel.

Nem látom a támadóm, csak nagy csobbanásokkal kísért távolodó léptei sejtetik, merre iszkol.

Ne merészkedj többet ide! Megrontod a vizet az iszonyú fehér hajaddal! hozza a rikácsolást a víz.

Egy lány hangja. Messzebb gúnyos nevetés csattan. Többen lehetnek.

Az ingem is véres. Szédülök. Leülök a kőre. Vizet lötybölök magamra. Lehúzom az ingem. Égeti a meztelen hátam a nap. Sutykolom a vért az ingből. Dörzsölöm a vért a hajamból. Lassan elapad a vérpatak. Csak a könnyem nem szárad fel. Kikászálódok a partra. A kőrózsámat szétrúgták.

Nem bírom eléggé kicsavarni az inget, de felveszem, nem mehetek anyaszült meztelen a házak között. Csíkot húzok magam után az ispotályig. Magdalena épp a lepedőket szedi le a kifeszített kötelekről. Amint meglát, lerángatja rólam az inget, rámkanyarít egy lepedőt. Gyorsan, nehogy Dorothea észrevegye, szárazra töröl. Nem kérdezi, mi történt.

•

Hajnalban arra ébredek, hogy Magdalena jajgat. Felugrok, odamegyek hozzá. Nagyokat nyög, a fogát csikorgatja. Csapzott a haja, verejtékgyöngyök gurulnak a halántékán. Dorothea vizet forral a nagy üstben. Ne lábatlankodj itt, förmed rám, de most nem olyan kemény a hangja, mint szokott.

Clara, nyöszörög Magdalena. Tedd a kezed a homlokomra…

Tartok egy kicsit Dorotheától, de azért odalépek. Ahogy ráteszem a jobb kezem a homlokára, megnyugszik.

Most a hasamra, kéri kisvártatva.

Forró a hasa, égeti a tenyerem.

Nyomd már! mondja Dorothea.

Ránehezedek a tenyeremre. Magdalena feljajdul. Ijedten elkapom.

Nem neked mondtam, te szerencsétlen, kiált rám Dorothea. Kotródj innen!

Ne menj el, sóhajt Magdalena. Add a kezed. Zihál.

A jobb kezemet szorongatja. Egy kicsit fáj, de nem bánom.

Takard be a hasamat a hajaddal.

Ráterítem, olyan, mint egy patyolat lepedő.

Dorothea Magdalena felhúzott lába közé hajol.

Egyszer csak felsír a csecsemő. Magdalena szeméből könnypatak folyik, de mosolyog. Enged a szorítása a kezemen.

Fiú, mondja Dorothea. Dobd a patakba, löki a karomba.

Földbe gyökerezik a lábam.

•

Joachimnak már majdnem teljesen meggyógyult a lába. Sétál az ispotály körül. Bemegy páter Konradhoz a templomba. Elmondja neki az összes imát, amit tud. Páter Konrad megdicséri. Ringatja a kisfiú bölcsőjét, amikor Magdalena a sárga vagy a barna szobában teszi a dolgát. Egyszer elhívom magammal, amikor füvekért megyek. A Glanzenbergig nem bírna eljönni, ezért a Macska-hegynek tartunk. Tereza mamónak már amúgy is annyira büdös a szája, hogy nem lehet a közelében kibírni.

Nem félsz a boszorkányoktól? kérdezem.

Fényes nappal? csodálkozik Joachim. Miért félnék?

Dorothea mondta, hogy a Macska-hegyen boszorkányok tanyáznak, megrontják a füveket.

Dorothea… mondja kelletlenül. Nem kell ám minden szavát elhinni.

A Macska-hegyre egy bozóttal övezett keskeny ösvényen lehet feljutni. Én megyek elöl, mert Joachim még sosem járt fenn. Meg-megállunk, hogy a gyógyuló lábát pihentesse. Amikor a bozótban roppan valami, összerezzenek. Joachim nevetése nyugtat meg.

Nézd, ott vannak! kapom a szám elé a kezem, amikor az ösvény a Macska-hegy rétjén elveszik.

Három boszorkány táncol a rét közepén. Amikor észrevesznek, felkapják a vállukról a kendőt, és huss, elröppennek. Az egyik arcából Dorothea néz vissza ránk.

Rózsa utca 17.

Rázkódik a gyalulatlan deszkákból eszkábált ágyam, felriadok, a takaróm már korábban lerúghattam, messze hever a döngölt padlaton, vacogva nyúlok utána, magamra rángatom, előbb keresztben sikerül, kilóg a lábam, a felcsúszott ingem alatt lúdbőrzik a derekam, igazgatom, forgatom a nyirkos tapintású vásznat, míg végre hosszában rám simul, de nem nyugtat el, hiába ringatózom, hiába suttogom, szunnyadj, Parázska, csak hánykolódom, nyűglődöm, két sóhaj közt pendül a csend, koponyám abroncs szorítja, az álom szélébe kapaszkodom, hogy ki ne szaladjon a lábam alól a föld, hiába kékül a kezem a szorítástól, nem bírom sokáig

az éberség kiparancsol az ágyból, ki a kamrácskámból, a ház minden zugában mocorgás, horkanások, kaparászás, fütyülés, motyogás, fordítom a kulcsot a zárban, az ajtó előtti kő süti a csupasz talpam, lenézek a völgybe, a feketeségbe rajzolom a háztetőket, kéményeket, tornyokat, felpillantok a csillagokkal teleszórt égre, a csönd előbb puha, simogat, majd egyre sűrűsödik, elnehezedik, roppant ölelése fájdalmat okoz

a lábam körül hirtelen nyüzsgés, szőrös állatok, tán zavarodott pockok, patkányok, menyétek surrannak, gyíkok cikáznak, kígyók tekergőznek, s bármennyire is undorodom és irtózom tőlük és rühellem őket máskor, most tűröm, óvatosan lépkedek, nehogy bármelyikre is rátapossak, ha véletlenül átcikkannak a lábfejemen, hozzáérnek a bokámhoz, nem rúgom odább őket

a Paradajz fölött az egyik csillag hirtelen növekedni kezd, fénygömbbé terebélyesedik, s abban a pillanatban, amikor rátelepedik a hegytetőre, felvonít a kutyánk, de rögtön követi őt a szomszédoké, kisvártatva a környék, majd a város összes kutyája rázendít, s mintha ez hozná ránk az iszonyú morajlást, amiben recsegés, süvöltés, kattogás, ropogás, nyikkanás, dübörgés, mennydörgés, zengés, dörgés, durranás is kavarog

csak a fénygömb látszik, de nem világít meg semmit, a házba nem merek visszamenni gyertyáért, fülemre tapasztott tenyérrel kuporgok a sötétben, nem is tudom pontosan, az udvar melyik részébe sodródtam a hemzsegő állatok között, kisebb-nagyobb ütéseket érzek a hátamon, az oldalamon, a fejemen, nem fájnak jobban, mint amikor Ursula dühében a sodrófával páhol

késik a hajnal, a fénygömb már rég legurult a Paradajzról, mire megérkezik, kis tüzek gyúlnak lába nyomán, indulok végre vissza a házba, de kővé dermed a lábam, a ház helyén repedt falak, kifordult ablakok, egymáson összevissza heverő gerendák, a törmelék alól egyszer csak kimászik a kutyánk, odasántikál hozzám, vércsíkot húz maga után, halkan nyüszít, simogatom a fejét, erre megnyugszik

lenézek a völgybe, a városra, ami nem is emlékeztet tegnapi magára, rajzolom a szomorú-kék égre a háztetőket, kéményeket, tornyokat

Mutató

Ouvertüre

Angela Schatten

Clara Klein

Parázska Hauser

Vilma Gebauer

Cecilia Passur

Cecilia Stieger

Milica Bystrá

Parázska Flamm

Katharina Heilig

Anetta Filkenstein

Marta Floreková

Anna Hovorka

Eufrozina Konopeus

Barbora Holubová

Mária Magdolna Kopacz

Zuzana Pecherová

Barbora Hampl

Alžbeta Göllnerová

Katarina Schreibert

Anna Regina Gillic

Sara Salius

Katarina Jaquin

Rosina Dorfer

Etelka Bachmann

Hermina Csemez

Parázska Csuma

Sarolta Körndl

Alena Valentová

Julianna Victoria Staindl

Franciska Marosi

Coda

A szövegben néhány Mészöly Miklós-mondat, valamint egy ismeretlen szerző verse vendégeskedik a Selmecbányai Hírlapból.

A fotókat N. Tóth Anikó készítette.

»1.« Selmeczbánya sz. kir. város térképe; 93. o. Schemiz. Selmecbánya régi képe. Lásd Magyarország vármegyéi és városai: Hont vármegye és Selmeczbánya sz. kir. város, szerk. Borovszky Samu, Bp., 1906.

»2.« A Selmecbányán található bányák szelvényrajza (részlet). Lásd OSZK Térképtár, TK 1530.

»3.« Mikoviny Sámuel: Selmecbánya alaprajza a környező területtel együtt. Lásd Török Enikő, Selmecbánya 1738-as térképe, FONS, 2003/2., 277–289.

»4.« A város térképrajzát (Iveta Chovanová munkája alapján) Ágoston Dóra készítette.

Köszönöm

Béres Gábornak a támogató türelmet és a Selmec-kalandokat

Iveta Chovanovának a valóságos és virtuális várossétákat

Lill Emíliának az inspirációt

Megjelent a Kalligram Polgári Társulás, Dunaszerdahely, a Kalligram Kft., Pozsony és a Pesti Kalligram Kft., Budapest közös gondozásában
Elektronikus kiadás, 2022
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Nagy Csilla
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 332 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence