Gyilkolni könnyű

részlet

Translation entitled „Gyilkolni könnyű”
© 2008, Agatha Christie Limited.
All rights reserved

Agatha Christie: Murder Is Easy
Copyright © 1939 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Elekes Dóra
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Elekes Dóra, 2008, 2020
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2020, 2024
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 469 3

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Rosalindnak és Susannak,
a könyv két első kritikusának ajánlom

1. Az útitárs

Anglia!

A rég nem látott Anglia!

Vajon mi vár rá itthon?

Ezen tűnődött Luke Fitzwilliam, miközben lesétált a hajóról a mólóra. A kérdés továbbra is ott motoszkált benne, amíg a vámvizsgálatra várt, majd hirtelen gondolatai előterébe tolakodott, amint helyet foglalt a Londonba induló vonaton.

Tudta, hogy ez az Anglia más lesz, mint az, amelyet az eltávozások alkalmával megszokott. Akkor tömérdek elherdálni való pénz állt a rendelkezésére (legalábbis egy darabig), és nem akadt egyéb dolga, mint hogy felkeresse régi cimboráit, találkozzon más hazalátogató fiatalemberekkel, és önfeledten szórakozzon, abban a megnyugtató tudatban, hogy nem kell sokáig maradnia.

Most azonban maradnia kell. Vége a fülledt, tikkasztó éjjeleknek, a verőfényes nappaloknak, a trópusi növényzet buja szépségének, a Times régi számainak olvasásával és újraolvasásával töltött magányos estéknek.

Hazatér Angliába, hogy tisztes nyugdíjjal és némi vagyonnal rendelkező úriemberként élvezze a szabadságot. De mit kezdjen az életével?

Anglia! Itt még júniusban is szürke égbolt, és metsző, hideg szél fogadja az embert. Milyen barátságtalan! És az emberek! Ezek az emberek! Ez a sok-sok aggodalomtól gyűrött, ólmos, szürke arc. Na és a házak, mindenütt ezek a házak! Úgy bújnak elő a földből, mint eső után a gomba. És milyen csúfak! Milyen otrombák! Mint megannyi fejedelmi tyúkól.

Luke Fitzwilliam erőnek erejével elfordította tekintetét az elrobogó tájról, és nekilátott átböngészni a frissen vett újságokat. A Timest, a Daily Clariont és a Punchot.

A Daily Clarionnal kezdte. A teljes szám az epsomi derbivel foglalkozott.

Tegnap kellett volna jönnie – gondolta Luke. Tizenkilenc éves kora óta nem látta a derbit.

Még odaát a klubban fogadott egy lóra, és most kíváncsi volt, mit ír az esélyeiről a lap lóverseny-tudósítója. De nem talált semmit, csak egy igen lekicsinylő, futó említést: „A többiek, vagyis II. Jujuba, Mérföld Mark, Santony és Jerry Boy nem várhatók a befutók közé. Esélyes lehet még…”

De az Luke-ot már nem érdekelte, melyik lehet még esélyes. Tekintete továbbsiklott a tétekre. II. Jujuba szerény, negyven az egyhez eséllyel szerepelt a listán.

Luke az órájára pillantott. Háromnegyed négy. Most már vége a futamnak, gondolta, és hirtelen azt kívánta, bárcsak inkább Clarigoldot, a második favoritot tette volna meg.

Aztán felütötte a Timest, és mindenféle komolyabb ügyeknek szentelte a figyelmét.

Nyugalma azonban nem tarthatott sokáig, mert a vele szemben ülő szúrós tekintetű ezredes olyan felháborítónak találta azt, amit a saját újságjában olvasott, hogy úgy érezte, útitársával is meg kell osztania mérgét. Fél óra is eltelt, és még mindig csak mondta, mondta, hova menjenek „azok az istenverte kommunista agitátorok, uram”.

Az ezredes végre-valahára abbahagyta, és tátott szájjal álomba merült. A vonat hamarosan lassított, majd megállt. Luke kinézett az ablakon. Hatalmas, kihalt állomáson voltak, ahol rengeteg vágány futott össze. A peronon, kicsivel távolabb, észrevett egy újságosbódét és az ablakában egy hirdetőplakátot: A DERBI EREDMÉNYE. Kinyitotta a fülke ajtaját, leugrott a peronra, és a bódéhoz sietett, hogy néhány pillanattal később már fülig érő szájjal olvassa a lapzárta utáni hírek elmaszatolódott sorait:

Az epsomi derbi eredménye:

II. JUJUBA

MAZEPPA

CLARIGOLD

Luke ragyogott a boldogságtól. Száz font üti a markát, hála a tippadók által méltatlanul lefitymált, jó öreg II. Jujubának.

Még mindig vigyorogva összehajtotta az újságot, megfordult, de a vonatnak se híre, se hamva. A nagy diadalmámorban észre sem vette, amikor továbbindult.

– Mikor ment el az az átkozott vonat? – kérdezte az egyik búvalbélelt hordárt.

– Miféle vonat? Három óra tizennégy óta itt egy vonat sem állt meg.

– Dehogyisnem. Hiszen most szálltam le róla. A kikötői járat volt az.

– A kikötői járat nem áll meg sehol, csak Londonban – mondta szigorúan a hordár.

– Pedig most megállt – bizonygatta Luke. – Azzal jöttem.

– Pedig az nem áll meg – kötötte az ebet a karóhoz a hordár.

– Hát most mégis megállt, itt, ezen a vágányon, azzal jöttem, ha mondom.

A hordár, kifogyva az érvekből, álláspontot változtatott.

– Hát akkor nem kellett volna leszállnia – mondta feddő hangsúllyal. – Mer’ az itt nem szokott megállni.

– Csakhogy most megállt.

– Tilosat kapott. Tilos volt a szemafor. Nem állt az meg igazán.

– Nekem ez túlságosan bonyolult – mondta Luke. – Azt mondja meg inkább, hogy mitévő legyek.

– Nem kellett volna leszállnia – ismételte meg a lomha észjárású hordár.

– Igaza van – mondta Luke. – De ami megtörtént, megtörtént, nem forgathatjuk vissza az idő kerekét, s szólt a Holló: „Soha már”,1 Nagy Kéz ír s tovább megy2 és a többi és a többi. De én mégiscsak arra volnék kíváncsi, hogy ön mint a vasúttársaság tapasztalt dolgozója, mit tanácsol tennem?

– Azt kérdi, mit csináljon?

– Pontosan – felelte Luke. – Felteszem, hogy vannak vonatok, amelyek hivatalosan is megállnak ezen az állomáson.

– Vannak hát – mondta a hordár. – Én a maga helyében felszállnék a négy huszonötösre.

– Ha a négy huszonötös Londonba megy – mondta Luke –, akkor az kell nekem.

Miután ezt is tisztázták, Luke róni kezdte a peront. Talált egy nagy táblát, amelyről leolvashatta, hogy a Fenny Clayton állomáson van, a Wychwood-under-Ashe-be futó vágány mellett, azután végignézte, ahogy egy ütött-kopott kis tolatómozdony lassan az állomásra tol egy egykocsis szerelvényt, majd megpihen az egyik félreeső vágányon. Hat-hét ember szállt le a vonatról, és miután átkeltek egy felüljárón, beálltak várakozni Luke mellé. A búvalbélelt hordár hirtelen felélénkült, és nekiállt tologatni egy ládákkal és kosarakkal megrakott poggyászkocsit, aztán tejeskannákat zörgetve csatlakozott hozzá hordártársa is. Fenny Clayton életre kelt.

Nagy sokára dölyfösen bepöfögött a londoni vonat. A harmadosztályon tolongtak az utasok, első osztályú fülke pedig mindössze három volt, és már ültek bennük. Luke mindháromba belesett. Az első, dohányzófülkét egy szivarozó, katonaforma úriember foglalta el. Mivel Luke-nak aznapra elege volt a gyarmati ezredesekből, továbbállt. A következő fülkében egy nevelőnőre vallóan választékos megjelenésű, bágyadt fiatal hölgy utazott, és vele egy három év körüli, izgága fiúcska. Luke továbbsietett. A harmadik fülke ajtaja nyitva volt, és egyetlen utas, egy idős hölgy tartózkodott benne, aki távolról hasonlított Luke egyik nénikéjére, Mildredre, arra a bátor asszonyra, aki tízéves korában megengedte, hogy vízisiklót tartson. Mildred néni jó nagynéni volt. Luke beszállt a kocsiba, és letelepedett.

Kinézett az ablakon, és addig figyelte a tejeskocsik, poggyászkocsik és más járgányok lebilincselő sürgés-forgását, amíg a vonat lassan ki nem gördült az állomásról. Azután elővette az újságot, hátha talál még benne valamit, ami nem szerepelt a reggeli lapokban.

Tisztában volt vele, hogy nyugalma nem tarthat sokáig. Éppen elég nénikéje volt ahhoz, hogy tudja, a szemközt ülő kedves, idős hölgy nem fog csendben maradni Londonig.

Aggodalma hamarosan beigazolódott: a hölgy először arra kérte meg, hogy igazítsa meg az ablakot, azután arra, hogy vegye fel a földről az esernyőjét, végül pedig nekiállt dicsérni a vonatot.

– Egy óra tíz perc alatt Londonba ér. Remek járat ez, bizony, remek. Sokkal jobb, mint a délelőtti. Annak egy óra negyven perc a menetideje.

Azután így folytatta:

– Persze a legtöbben a délelőtti járatot választják. Butaság is volna elvesztegetni fél napot, ha olcsó napijeggyel megy az ember. Én is délelőtt akartam indulni, csakhogy nem találtam Murcit. Ő a macskám, tudja, egy perzsacica, gyönyörű jószág, de képzelje, begyulladt a füle. Nos tehát, nem indulhattam el, amíg ő elő nem került.

– Természetesen – morogta Luke, és sokatmondó pillantást vetett az újságjára. Ám mindhiába. A szóáradatnak csak nem akart vége szakadni.

– Így aztán jobb híján a délutáni járattal jöttem, és ennek is megvan a maga előnye, hiszen nem olyan zsúfolt, mint a délelőtti… bár ez nem sokat számít, ha az ember első osztályon utazik. Na de én általában nem utazom első osztályon. Pazarlás is volna ebben a mai helyzetben, amikor egyre nagyobbak az adók, egyre kisebbek az osztalékbevételek, egyre drágább a személyzet, és sorolhatnám. Csakhogy, tudja, borzasztó izgatott voltam, hiszen egy hallatlanul fontos ügyben kell intézkednem, és okvetlenül szerettem volna végiggondolni, mit mondjak, persze csak magamban… – Luke elnyomott egy mosolyt. – És ha az ember ismerősökkel utazik együtt, nem lehet velük udvariatlan, ezért inkább arra gondoltam, nem bánom, most az egyszer igazán megengedhetek magamnak egy kis luxust. De akkor is az a véleményem, hogy manapság rettenetes pazarlás folyik, egyszerűen nem divat takarékoskodni, előre gondolkodni. Kár, hogy megszüntették a másodosztályt… mert az a kicsike különbség igenis számított… Na persze – tette hozzá sietve, miután futó pillantást vetett Luke napbarnított ábrázatára –, tudom jól, hogy az eltávozáson lévő katonatiszteknek muszáj első osztályon utazniuk. Úgy értem, elvárják tőlük…

Az eleven, kíváncsi szempár Luke-ra szegeződött, és ő már be is adta a derekát. Tudta, hogy előbb-utóbb úgyis rákényszerülne.

– Nem vagyok katona – mondta.

– Jaj, bocsásson meg. Nem akartam… csak azt hittem… olyan barna a bőre… eltávozáson lévő gyarmati tisztnek véltem.

– Valóban a gyarmatokról jöttem – mondta Luke. – De nem eltávozásra. – Hogy elejét vegye a további faggatózásnak, egyenesen kibökte: – Rendőr vagyok.

– Rendőr? Ne mondja, ez csuda érdekes. Az egyik kedves barátnőm fia most állt be a palesztinai rendőrséghez.

– Én a Mayang-szorosban szolgáltam – mondta Luke, ismét elébe vágva a kérdezősködésnek.

– Istenem, hát ez roppant érdekes. Micsoda különös véletlen… úgy értem, hogy épp ebbe a vagonba szállt fel maga is. Mert, tudja, én azért megyek a fővárosba… szóval hogy bejelentést tegyek a Scotland Yardnál.

– Csak nem? – mondta Luke.

Most mi lesz? – töprengett. Vajon egy idő után elfárad és megáll, mint az óra, vagy bírni fogja szusszal egészen Londonig? De igazából nem zavarta a fecsegés: a drága Mildred néni emléke – aki gyerekkorában mindig megérezte, ha szüksége volt egy kis zsebpénzre – ezt a hölgyet is kedvessé tette a szemében. Annál is inkább, mivel a hozzájuk hasonló idős nénik mindig olyan otthonosan angol levegőt árasztottak. A Mayang-szorosban nem találkozhatott hasonlóval. Egy kalap alá lehetett venni őket a karácsonyi szilvapudinggal, a községi krikettel, no meg a fatüzelésű kandallóval, vagyis mindavval, amire az ember vágyakozik, ha a világ túlsó felén él. (És amit rémesen megun, ha sok van belőle. De ne feledjük, Luke alig néhány órája érkezett.)

Az öreg hölgy készségesen folytatta:

– De bizony. Úgy terveztem, hogy délelőtt indulok, de mint mondtam, nem eresztett az aggodalom, amíg elő nem került az én kiscicám. Még nem késtem el? Mit gondol? Ugye, a Scotland Yardnál nincsenek megszabott hivatali órák?

– Nem hinném, hogy délután négykor bezárnak, vagy hasonló – felelte Luke.

– Hát persze, hogyan is tehetnék? Bármelyik pillanatban érkezhet valaki, hogy bejelentsen egy súlyos bűntényt.

– Pontosan – mondta Luke.

A hölgy egy pillanatra elhallgatott. Aggodalom suhant át az arcán.

– Én amondó vagyok, hogy jobb, ha az ember rögtön a lehető legmagasabb fórum elé tárja az ügyét – jelentette ki aztán. – John Reed, ő a mi községi rendőrünk Wychwoodban, halk szavú, udvarias ember, de tudja, valahogy nem hiszem, hogy képes volna elboldogulni egy komolyabb üggyel. Remekül elbánik a részegeskedőkkel meg a gyorshajtókkal meg a világítás nélkül közlekedőkkel meg az engedély nélküli kutyatartókkal és hébe-hóba egy-egy betörési üggyel is. De azt hiszem, sőt biztos vagyok benne, hogy alkalmatlan volna egy gyilkossági ügy kibogozására!

Luke felvonta a szemöldökét.

– Gyilkossági ügy?

Az öreg hölgy élénken bólogatott.

– Igen, gyilkosság. Látom, meglepődött. Eleinte magam is meglepődtem… Az igazat megvallva el sem tudtam hinni. Arra gondoltam, biztosan csak képzelődöm.

– És most már biztos az ellenkezőjében? – kérdezte tapintatosan Luke.

– Ó, egészen – bólintott határozottan a hölgy. – Egyszer tévedhet az ember, de kétszer, háromszor vagy négyszer már aligha. Ennyi már elég a bizonyossághoz.

– Ezt úgy érti, hogy… khm… több gyilkosság is történt? – kérdezte Luke.

– Attól tartok, jó néhány – felelte a hölgy halk, szelíd hangon.

Azután így folytatta:

– Ezért is gondoltam, hogy az lesz a legjobb, ha egyenesen a Scotland Yardhoz fordulok segítségért. Mit gondol, jól teszem?

Luke tűnődve nézte a hölgyet, majd így felelt:

– Ó, hát persze, kétségkívül.

A Yardnál majd tudni fogják, hogyan szereljék le az öreglányt, gondolta. Hiszen nyilván tucatjával futnak be hozzájuk isten háta mögötti falvakban lakó idős hölgyek, hajmeresztőnél hajmeresztőbb gyilkossági sztorikkal Az is elképzelhető, hogy egy egész ügyosztályt tartanak fenn külön a számukra.

És már látta is maga előtt az atyáskodó rendőrkapitányt vagy a jóképű, fiatal nyomozót, aki tapintatosan dörmögi:

– Hálásan köszönjük az információt, asszonyom. Most már nyugodtan hazamehet, és ránk bízhatja az ügyet.

Luke csendben mosolyogva a következőképp töprengett.

Vajon mi okuk van rá, hogy képzelődjenek? Gondolom, borzasztóan unatkoznak, és titkon arra vágynak, hogy végre történjen velük valami nagyszabású. Úgy hallottam, egyes nénikék egyenesen azt képzelik, az egész falu azon mesterkedik, hogy megmérgezze őket.

Felrezzent, amikor a halk, szelíd hang így folytatta:

– Emlékszem, egyszer azt olvastam… azt hiszem, az Abercrombie-üggyel kapcsolatban… na látja, ő is rengeteg embert megmérgezett, mielőtt még gyanakodni kezdtek volna rá… De mit is akartam mondani? Ja, igen, szóval úgy olvastam, hogy őt a tekintete árulta el. Az a jellegzetes tekintet, amivel az áldozatait nézte, mielőtt azok ágynak estek. Akkor el sem akartam hinni, de most már tudom, hogy így van!

– Mire gondol?

– Arra, hogy a gyilkost elárulhatja a tekintete.

Luke álmélkodva pillantott fel. Az öreg hölgy alig láthatóan reszketett, rózsás arcából kifutott a vér.

– Amy Gibbsnél vettem észre először. Meg is halt szegény. Aztán jött Carter. Majd Tommy Pierce. Most pedig, tegnap, Humbleby doktor került sorra, pedig ő olyan jó ember, igazán, csupa szív. Carter iszákos alak volt, Tommy Pierce pedig tűrhetetlenül pimasz kölyök, folyton szekírozta a nála kisebbeket, kicsavarta a karjukat meg csipkedte őket. Ezt a kettőt nem is sajnáltam különösebben, de Humbleby doktor egészen más. Őt meg kell menteni. Borzasztó, hogy nem mehetek oda hozzá, hogy figyelmeztessem, hiszen egy szavamat sem hinné el. Kinevetne! És John Reed sem hinne nekem. De a Scotland Yard, az egészen más. Ők hozzá vannak szokva a bűntényekhez.

A hölgy kipillantott az ablakon.

– Uram, teremtőm, egy perc, és ott is vagyunk. – Izgatottan fészkelődni kezdett, kinyitotta, majd becsukta a táskáját, az esernyőjét keresgélte. – Köszönöm. Igazán köszönöm – mondta Luke-nak, aki másodszorra is felvette a földről az esernyőt. – Megnyugtató volt beszélgetni önnel. Nagyon kedves, hogy meghallgatott. Örülök, hogy igazat ad nekem.

– Biztos vagyok benne, hogy a Scotland Yardnál jó tanácsot kap.

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg. – A hölgy a táskájába kotort. – A névjegykártyám… Jaj, istenem, csak ez az egy van nálam. Ezt nem adhatom oda. Szükségem lesz rá a Scotland Yardnál.

– Semmi baj.

– Mindenesetre Miss Pinkertonnak hívnak.

– Igen találó név, Miss Pinkerton – mondta mosolyogva Luke, majd látva a hölgy zavarát, hozzátette: – Az én nevem pedig Luke Fitzwilliam.

A vonat hamarosan az állomásra ért.

– Megengedi, hogy leintsek önnek egy taxit? – kérdezte Luke.

– Köszönöm, ne fáradjon – felelte a hölgy, szemlátomást megütközve a felajánláson. – Jó lesz nekem a metró is. Elvisz a Trafalgar Square-re, aztán végigsétálok a Whitehall Streeten, és már ott is vagyok.

– Hát akkor sok szerencsét – mondta Luke.

Miss Pinkerton meleg kézfogással búcsúzott el.

– Hálás vagyok önnek – jelentette ki ismét. – Bár az igazat megvallva eleinte úgy éreztem, nem hisz nekem.

– Szó, ami szó – mondta Luke pironkodva –, nehéz lehet lebukás nélkül megúszni ennyi gyilkosságot.

Miss Pinkerton megrázta a fejét.

– Nem, nem, fiatalember, ebben téved. Gyilkolni könnyű. Legalábbis mindaddig, amíg nem keveredünk gyanúba. Márpedig a gyilkos a mi esetünkben olyasvalaki, akire soha senki sem gyanakodna.

– Hát, mindenesetre járjon szerencsével – mondta Luke.

Miss Pinkertont magával sodorta a forgatag, Luke pedig elindult, hogy utánanézzen a csomagjainak, és közben így töprengett.

Lehet, hogy egy kicsit buggyant az öreglány? Nem hinném. Csak élénk a fantáziája, ennyi az egész. Remélem, udvariasan bánnak majd vele. Egész megkedveltem.

Tartalom

1. Az útitárs

2. A gyászjelentés

3. Boszorka seprűnyél nélkül

4. Luke munkához lát

5. Látogatás Miss Waynflete-nél

6. A kalapfesték

7. Lehetséges verziók

8. Thomas doktor

9. Mrs. Pierce beszél

10. Rose Humbleby

11. Horton őrnagy magánélete

12. A párbaj

13. Miss Waynflete beszél

14. Luke eltöpreng

15. A pimasz sofőr

16. Az ananász

17. Lord Whitfield beszél

18. Találkozó Londonban

19. A szakítás

20. Együtt vagyunk benne

21. „Mért kószálsz kesztyűben kint a földeken…?”

22. Mrs. Humbleby szavai

23. Új kezdet

Jegyzetek

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License