A szereplők bemutatása

Nathalie Svensson, 45 éves. Pszichiátriai főorvos az Uppsalai Kórházban. A pszichopátia legkiválóbb svéd szakembere, nemrég vált a Svéd Nemzeti Nyomozóiroda elkövetői profilalkotó csoportjának tagjává. Ez a munkacsoport az egész országban segítséget nyújt a helyi rendőrségnek az erőszakos bűntettek felderítésében. Nathalie nemrég vált el férjétől, Håkan Svensson ügyvédtől. Két közös gyermekük van, egy fiú és egy lány, Gabriel 8 éves, Tea 6 éves.

Sonja Nilson, 67 éves. Nathalie édesanyja, aki kimondottan szereti a bort és a martinit. Hol fotóművészettel foglalkozik, hol különböző jótékonysági akciókban vesz részt Lions klubbeli barátnőivel.

Victor Nilson, Nathalie édesapja. A sorozat első részében, A negyedik férfi című kötetben meghal.

Estelle Ekman, 43 éves. Nathalie húga. Kilenc éve teljesen váratlanul otthagyta a családot, és Észak-Svédországba, Sundsvallba költözött. Ápolónő a helyi kórház sebészeti klinikáján. Férje Robert Ekman versenyló-tulajdonos.

Louise Croneborg, Nathalie legjobb barátnője, akit még egyetemi tanulmányai során ismert meg Uppsalában. Louisé-nek magán plasztikai sebészete van Stockholm előkelő negyedében, a Strandvägenen. Korábban közös barátjuk, Frank Hammar bűnügyi felügyelő volt a férje, aki a válásuk után érdeklődést kezd mutatni Nathalie iránt.

Ingemar Granstam, 61 éves. Az elkövetői profilalkotó csoport vezetője. Kissé nehézkes mozgású, higgadt északsvéd férfi, akit testes alkata, lenyűgöző bajsza és hajthatatlan igazságosságra való törekvése miatt Rozmárnak becéznek.

Tim Walter, 22 éves. Az elkövetői profilalkotó csoport legfiatalabb tagja. Technikai és számítógépes zseni kiváló emlékezőtehetséggel, akinek semmiség megjegyeznie egy-egy táblázatot vagy kihallgatási jegyzőkönyvet, viszont komoly nehézségei vannak a társasági kapcsolatok terén, és nemigen tud az emberek szemébe nézni.

Angelica Hübinette, 55 éves. A csoport szigorú és kompetens igazságügyi orvosszakértője. Elérzékenyül egy-egy kosztümös filmtől vagy romantikus komédiától, de szemrebbenés nélkül végzi a boncolásokat.

A Sundsvall-sorozat szereplői

Johan Axberg bűnügyi főfelügyelő, 40 éves, a nyomozóiroda vezetője. Élettársa Carolina Lind tévériporter, 37 éves. Van egy gyermekük, a 18 hónapos Alfred.

Erik Jensen főorvos, 40 éves. Johan egyetlen közeli barátja. Nemrég vált el feleségétől, Sara Jensentől, aki háziasszonyból sikeres regényíróvá vált, és viszonyt kezdett irodalmi ügynökével, José Rodriguezzel. Eriknek és Sarának két lánya van, Sanna és Erika, 8 és 10 évesek.

Rosine Axberg, 88 éves. Johan nagymamája, Frösön szigetén él. Ő nevelte Johant tizenkét éves kora óta, mivel a fiú szülei egy autóbalesetben meghaltak.

Előjáték

Ha tudta volna, hogy ez lesz az utolsó rántotta, amelyet életében elkészít, bizonyára kicsit szebben tálalta volna. De fáradt volt az egész napi kemény munka után, meg éhes is, és ilyenkor nem számítanak a külsőségek. A feleségét különben sem igen érdeklik az esztétikai részletek, főleg akkor nem, ha még beteg is.

Szegény, kilenc napja köhög, főleg éjszaka. Férje úgy gondolta, hogy az elhúzódó megfázása húzódhatott le a tüdejére. De a beteg újra és újra csak azt hajtogatta, hogy a szokatlanul magas pollentartalom miatt erősödött fel az asztmája. És mint mindig, most is igaza volt: tegnap kortizontablettákat írtak fel neki, és máris jobban van. Remélhetőleg hamarosan visszanyeri régi erejét.

S bár a férfi egyfolytában dolgozott, amíg csak ébren volt, nehezen birkózott meg a feladatokkal. Tavasszal szokás szerint túl sok a tennivaló. Az IKEA falióra máris negyed hetet mutat.

Amíg várta, hogy felforrjon a teavíz, kitekintett az esőre. Az ablaküvegen végigcsorgó esőcseppek csak növelték a benne rejlő nyugtalanságot. Minden rendben van közöttük? Felesége az utóbbi időben gyakran volt morcos és irritált. Talán már nem szereti őt? Esetleg ő maga mondott vagy tett valamit? Bárhogy is törte a fejét, semmi sem jutott eszébe. De tudta, hogy sokszor épp az bosszantja legjobban a feleségét, amit nem tesz meg, vagy nem mond ki.

Felbukkant a víz felszínén az első buborék. Forró vizet töltött felesége kedvenc teáscsészéjébe, beletett egy kamillateás filtert és két kockacukrot.

Nem érezte magát otthonosan a konyhában, de ezt sosem merte volna megmondani a feleségének. Mert ő aztán nagyon komolyan vette a házasságukon belüli egyenjogúságot, legalábbis elméletben.

Határozott mozdulattal a tálcára helyezte a teáscsészét, és megindult az emelet felé. Amint rálépett az első nyikorgó lépcsőfokra, újra rátört a már korábban is érzett nyugtalanság.

Nincs odafenn szokatlanul csend? Nemigen aludhatott el az alatt a tíz perc alatt, ami eltelt az ölelés óta, amit akkor kapott, amikor hazaérkezett a munkából.

A nevét kiáltotta. Semmi válasz, csak a saját gyapjúzoknijának súrlódását hallotta a lépcsőfokokon, és az esőcseppeket a tetőablakon, amelyet nemrég, a hó elolvadása után épített be. Bizonyára elaludt, nyugtatta magát, és haladt tovább felfelé a lépcsőn.

Amire felért az emeletre, maga sem tudta, miért, de kétségbeesett nyugtalanság kezdte marcangolni a szívét. Újra a felesége nevét kiáltotta. Semmi válasz. Elfintorodott, amikor a kilöttyent forró víz a kezére csöppent. Sosem szokott ennyi vizet tölteni a csészébe – ez is mutatja, mennyire ideges.

A szoba ajtaja félig nyitva állt. A padlón hideg huzatot érzett, mintha nyitva lett volna egy ablak. Talán friss levegőre vágyott a felesége, pedig sosem szokta kinyitni az ablakot, ha esik az eső. Óvatosan lökte be lábával az ajtót, hátha mégis alszik.

Az elé táruló látványtól úgy érezte, mintha ököllel csaptak volna az arcába.

1.

Sundsvall,
május 3., szombat

– Tehát itt fogunk dolgozni az elkövetkező napokban – mondta Ingemar Granstam, a Nemzeti Nyomozóiroda elkövetői profilalkotó csoportjának vezetője, és körbejáratta a tekintetét.

– Hát itt – válaszolta a huszonkét éves bűnügyi technikai zseni, Tim Walter a kocsi hátsó üléséről. – Sundsvallnak 50 780 lakosa van, a vonzáskörzetével együtt majdnem a kétszerese.

Tim kilencven fokkal elfordította a fején lévő baseballsapkát, majd szemtelen vigyorral hozzáfűzte:

– És egy elkövető, akit nemsokára körülírunk és elfogunk.

– Csak ne légy annyira biztos ebben – dünnyögte Granstam, és megelőzött egy faszállító teherautót. – Ez életem egyik legkülönösebb esete.

– Pedig ez már a harminchetedik a profilalkotó csoportnál, ugye?

– Igen, igen – erősítette meg Granstam északsvéd nyugalommal. – A tizenhatodik Stockholmon kívül, és a legelső Sundsvallban. Néha az az érzésem, hogy én vagyok Nils Holgersson, mindössze annyi különbséggel, hogy mi a halál nyomában járjuk be Svédországot.

– És most eljött az ideje, hogy betegyük a lábunkat Észak Chicagójába – vigyorgott Walter. – Igaz, hogy eddig egyetlenegy eset volt, amit nem tudtál megoldani?

– Igaz, igaz – válaszolta Granstam, és elkomorodott a tekintete. – A sorozatgyilkos, akit Kaméleon néven emlegettek.

– Arról van szó, aki korábbi gyilkosságokat utánzott le? – kérdezte Nathalie Svensson.

Granstam bólintott.

– De már hét éve nem lépett akcióba, és nagyon remélem, hogy nem is hallunk róla soha többé.

Rövid időre csend támadt a fekete BMW-ben. Nathalie a tenger mellett sorakozó gyárakat nézte, füstjük beszállt a házak fölé, és mintegy fedőt borított a két hegy között elterülő városra. Számára ez volt a második eset az elkövetői profilalkotó csoporttal. A pszichopaták legkiválóbb svéd szakértőjeként karácsonykor segített már a csoportnak egy sorozatos nemi erőszakot elkövető malmői férfi elfogásában. Nagyon boldog volt, hogy Ingemar Granstam megkérdezte, szeretne-e továbbra is dolgozni a csoporttal, bár persze nem bánta volna, ha kicsit kedvezőbbek lettek volna az adott körülmények.

Mindössze néhány napja a szeme láttára halt meg az apja. A képek és a hangok még mindig elevenen éltek a fejében. Súlyos sebet ejtettek testén és lelkén, mintha őt is elérték volna az üvegcserepek az ablakból, amelyet apja áttört a testével. A fájdalom ellenére felfoghatatlan volt, ami történt.

Édesanyja, Sonja a halál kapujából tért vissza egy életveszélyes mérgezést követően. Most a barátnői vigyáznak rá az Uppsala melletti villájában, így Nathalie nyugodtan magára hagyhatta. Hisz úgyis csak egyetlen napról van szó. Holnap este hétkor már mennie kell a gyerekeiért volt férjéhez, Håkanhoz. Bármi is történjék az elkövetkező órákban, neki akkorra vissza kell érnie Uppsalába. Ha nem tartja be, amit megbeszéltek, azt Håkan bizonyára készségesen felhasználja ellene a szülői felügyeleti perben. És különben is, Nathalie maga szeretné elmondani Teának és Gabrielnek, hogy nagypapa meghalt, mielőtt Håkan még „véletlenül elszólná magát”. Szerencsére az újságok csak annyit írtak, hogy az egyenjogúságért harcoló jól ismert üzletember, Victor Nilson zuhanásos balesetben vesztette életét.

Nathalie kinyitotta olasz lakkbőr kézitáskáját. Elővette a zsebtükrét, és megigazította a szemöldökfestését. Granstam nemcsak az elkövetői profil elkészítése miatt hívta el őt erre a munkára, hanem azért is, mert a sundsvalli rendőrök elfogtak egy súlyosan zavart pszichopatát is, akit neki kell kihallgatnia. Természetesen hízelgő volt a felkérés, de a korábbi napok felkavaró eseményei és a gyerekek miatt nem volt könnyű a döntés. Végül azért fogadta el a felkérést, mert húga, Estelle felhívta reggel, és könyörgött, hogy jöjjön el.

Három éve nem találkozott vele, így megörült a telefonhívásának, amely egyszerre tette kíváncsivá és nyugtalanná. Tudta, hogy Estelle is érintett ebben a bűnügyben. Részben tanúként, részben azért, mert valószínűleg a két eltűnt orvos egyikének a szeretője. Granstam igyekezett kevéssé hangsúlyozni, hogy a helyi rendőrség bizony gyanakszik Estellére, de Nathalie tudta, hogy a csoport vezetője leginkább csak az ő megnyugtatására teszi ezt. Estelle a telefonban nem akarta részletezni, hogy miért akarja annyira, hogy Nathalie eljöjjön. Csak annyit mondott, hogy nem bízik a rendőrségben, meg hogy minden összejött, és szüksége van a nővére támogatására. Nathalie még sosem hallotta a húga hangját ennyire bizonytalannak és kétségbeesettnek.

Azt is izgatottan várta, vajon kiderül-e, hogy Estelle kilenc évvel ezelőtt miért hagyta el oly váratlanul a családot. Húga annak idején azt mondta, hogy a saját életét akarja élni, és szeretne belevágni valami újba. De Nathalie-nak már akkor is az volt az érzése, hogy nem ez a teljes igazság, ám miután az első években hiába faggatta őt, végül kénytelen volt elfogadni ezt a magyarázatot. Az elmúlt napok eseményei viszont új fényt vetettek a váratlan távozásra. Nem kellett pszichiáternek lenni ahhoz, hogy rájöjjön, hogy Estelle tudott apjuk felfoghatatlan kettős életéről. A kérdés csak az, hogy vajon mennyit tudott. És a legnehezebb kérdés: lehetséges vajon, hogy maga Estelle is áldozattá vált?

Ingemar Granstam megpödörte a bajszát, és megállt a városközponthoz közeli piros lámpánál. Háromnegyed kettő volt, az egész város felett szürkés fény uralkodott. Ködbe vesztek a házak saroktornyai, és a tenger oly sima volt, mint egy alumíniumlemez.

– Kettőre beszéltük meg a találkozót Johan Axberg bűnügyi főfelügyelővel, hogy átbeszéljük az esetet – mondta, és gázt adott, amikor sárga lett. – Most egyenesen a rendőrkapitányságra hajtunk, majd később megyünk át a szállodába.

– Hol fogunk megszállni? – kíváncsiskodott Tim Walter.

– A Hotel Knaustban – válaszolta Granstam.

– A fabárók régi törzshelyén – vigyorgott Tim, és negyed kört fordított a baseballsapkáján. – Tudtátok, hogy egyikük egyszer felvágtatott lóval az előcsarnok széles márványlépcsőjén?

– Igen, hallottam róla – válaszolta Granstam, de lerítt róla, hogy a gondolatai egészen máshol járnak.

Nathalie pontosan tudta, hogy főnöke, ugyanúgy, mint ő maga is, épp igyekszik feldolgozni azt a kevéske információt, amit az ügyről kaptak. Igaz, a csoport többek közt épp abban állapodott meg, hogy nem spekulálnak előre. A legfontosabb, hogy lássák a helyszínt, próbálják meg beleélni magukat a gyilkos helyébe, igyekezzenek kitalálni a gondolatait, és azt, hogy mit érezhetett és mit tett. Erre van szükség ahhoz, hogy jó elkövetői profilt tudjanak kialakítani. Az előzetes spekulációk könnyen leblokkolhatják és félrevezethetik őket. Ebben a kérdésben Granstam hajthatatlan.

– Már előre örülök a szállodai reggelinek – csacsogott megint Tim, és a telefonját nyomogatta. – A képek alapján jó kis helynek tűnik.

Nathalie-nak megint eszébe jutott, hogy Estelle felajánlotta neki, hogy lakjon náluk. Ő is, a férje, Robert és a gyerekek is örülnének neki. De ő ösztönösen visszautasította.

Először is, Granstam bizonyára úgysem engedné, másrészt az utóbbi napokban megtanulta, hogy az égvilágon senkiben sem bízhat – még azokban sem, akikről azt hitte, hogy a legjobban ismeri őket.

Behajtottak a városközpontba. A múlt századforduló díszes házai sorakoztak büszkén egy átlagos, közepes nagyságú városban megszokott, átlagos épületek mellett, és az volt bennük a közös, hogy valamennyi kőből épült, nem fából. Ez Sundsvall nagy büszkesége.

– Tudtátok, hogy a lakosság kilencven százaléka hajléktalanná vált, amikor 1888-ban leégett a város? – kérdezte tőlük Tim Walter, majd félretette a telefonját. – Egyébként ez volt a legnagyobb tűzvész Svédországban. Most az utcasarkokon látható sárkányszobrok őrzik a várost, nehogy újabb tűz martalékává váljon…

Nathalie és Granstam egymásra pillantottak, majd Nathalie így szólt:

– Köszönjük a felvilágosítást, Tim. Ha olyan emlékezőtehetségem lenne, mint neked, akkor nem kellett volna annyit bifláznom az orvosi egyetemen.

Tim hátradőlt, két kezét a feje alá tette, és nagyon elégedettnek tűnt. Granstam rápillantott a GPS-re, s ugyanebben a pillanatban baloldalt egy nagy, piros téglás templom bukkant elő a rügyező nyírfák és juharfák mögül.

– Na, mindjárt ott vagyunk. Tim, te bizonyára tudod, hogy hívják ezt a templomot.

– II. Gusztáv Adolf templomnak, de mindenki csak G2-ként emlegeti – felelte Tim, és nem vette észre, hogy a kollégái inkább mulatnak a tudásán, mintsem lenyűgözné őket.

Granstam kikanyarodott balra az Olof Palme körforgalomból, majd végighajtott a Storgatanon. A zöldellő lombú fák és a bérházak között jobbra megcsillant a Selångesrån vize. Nathalie meglepődött azon, mennyivel kevésbé tavaszodott még ki itt, mint Uppsalában. Majd rádöbbent, hogy megítélését részben a nagy szürkeség és az eső befolyásolja, amely viszont megtisztította a levegőt a virágportól és a rovaroktól.

A megyei rendőr-főkapitányság egy nagy, négyemeletes, barna téglaépületnek bizonyult sok-sok ablakkal. Nathalie visszabújt a cipőjébe, és megigazította melltartójának jobb pántját, amely kicsúszott szilvalila blúza alól. A megszokott mozdulattal ellenőrizte, hogy a tárcája és a telefonja benne van-e a kézitáskájában, majd gondosan becsukta a táskát, és kiszállt a kocsiból – szokás szerint utolsóként.

– Izgi lesz végre találkozni Johan Axberggel! – jegyezte meg Tim Walter.

– Szerintem is – helyeselt Granstam, és lezárta az autót. – Johan Axberg Svédország egyik legjobb bűnügyi nyomozója.

– Ugye ő volt az, akinek sikerült elhárítania nyáron a Storsjői Fesztivál elleni terrortámadást? – kérdezte Nathalie.

– Igen, ő volt az – helyeselt Granstam, és fájdalmas arccal nyújtózkodott egyet. – De néha kicsit önhatalmú is tud lenni. Két éve eltiltották a rendőri munkától, és házon belüli meghallgatása is volt, mert leütötte a barátnőjének a volt férjét. Végül felmentették, de ahogy mondani szokás…

– Nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél? – kérdezte Tim, és vállára vette a táskáját, amelyben három laptop is lapult.

– Hát nem pont erre gondoltam, de mindegy is – mormogta maga elé Granstam, és komótosan megindult a bejárat felé.

Nathalie szigorú tekintettel mérte végig Timet. Hisz neki is tudnia kellett, hogy Granstamot is épp nemrég tiltották el a rendőri munkától, és belső vizsgálat folyt ellene, ez az első nagy esete egyévnyi kihagyás után. Azért némi tapintatot azoktól is el lehet várni, akiknek az agykapacitását kilencven százalékban számok és jelentéktelennek tűnő betűkombinációk memorizálása tölti ki.

Ingemar Granstam megállt a bejárati ajtó előtt, nehézkesen odafordult a kollégáihoz, és végigsimította kopasz fejét.

– És ne feledjétek, hogy a helyi munkacsoport nemigen repes az örömtől, hogy idejöttünk. A főnökük, Ulf Ståhl rendőrfőkapitány kért fel minket.

– Vidéki kis zsaruk, akik igyekeznek vizelettel kijelölni a területüket – vigyorgott Tim Nathalie-ra, ahogy áthaladtak az üveges forgóajtón.

Nathalie nem viszonozta a mosolyt. Hallani vélte Estelle hangjában a félelmet, a görcsös segélykiáltást.

2.

Tehát megjöttek, gondolta Johan Axberg bűnügyi főfelügyelő nagyot sóhajtva. Harmadik emeleti irodájának ablakából látta, hogy megérkezett a Nemzeti Nyomozóiroda három munkatársa. Granstam főfelügyelőt, a legendás „kirunai rozmárt” ismerte már a televízió képernyőjéről és az újságokból, de a hosszú, barna hajú, formás nőt és a baseballsapkás fiút még nem látta korábban. És mégis volt valami ismerős abban a nőben.

Odalépett az íróasztalhoz, és bedobta a papírkosárba az üres nikotintapaszos dobozt. Némi tétovázás után Carolina és Alfred fényképét is elsüllyesztette az iratszekrénybe. Úgy beszélték meg, hogy az ő irodájában beszélik át az esetet, és nem akarta kiteregetni a magánéletét. Ki tudja, hogy az elkövetői profilalkotó csoport tagjai milyen következtetéseket vonnak le egy közönséges családi fényképről? Keserűen elmosolyodott túlzásba vitt szkepticizmusán, de azért még mindig bosszantotta, hogy Ståhl rendőrfőkapitány ilyen gyorsan hozzájuk fordult segítségért. Pedig Granstamtól eltekintve épp Johan volt az, aki a legtöbb gyilkossági ügyet oldotta meg Svédországban. Igaz, hogy ez az első gyilkossági esete, mióta karácsonykor visszatért a szülői szabadságról, de biztos megoldaná a csapatával segítség nélkül is.

Ivott három korty hideg vizet egyenesen a csapból, és igyekezett pozitívan tekinteni a helyzetre. Mert most mégiscsak az a legfontosabb, hogy megtalálják Eriket. Eltűnésének híre sokként érte őt, és egyértelmű volt a kapcsolat a tegnap Alnön szigetén holtan talált pszichiáterrel. Amióta megtudta a hírt, másra nem is tudott gondolni. Carolina panaszkodott is, hogy a szokottnál is szórakozottabb, de azért élettársa is osztozott a nyugtalanságában. Mindössze az tudta néhány pillanatra feledtetni vele a szörnyű esetet, hogy követte, miként gyarapszik Alfred tudása napról napra, és ennek maga a kisfiú is annyira tudott örülni. De a gyerek sorozatos éjszakai ébresztéseire igazán nem volt szüksége most, amikor Erik iránti aggodalma olyan éberré tette az álmát, hogy nem tudta kipihenni magát.

Johan a kézfejével megtörölte a száját, és azon törte a fejét, hogy megmondja-e a stockholmiaknak, hogy Erik a legjobb barátja. Úgy döntött, hogy vár ezzel. Tapasztalata szerint a nagyváros fényűzéséből érkező kollégák kevés megértést mutatnak az iránt, hogy a vidéki rendőrök néha kénytelenek szeretteiket és közeli hozzátartozóikat érintő bűncselekmények ügyében is nyomozni.

Megszólalt a telefon. A recepciós, Monika Roos szólt fel, hogy megjöttek az országos bűnügyesek. Johan megkérte Monikát, hogy küldje fel őket, majd elindult a lift felé.

3.

– Harmadik emelet – hangzott fel egy fémes hang, mikor a lift hirtelen megállt, s mindannyian meginogtak, elveszítve az egyensúlyukat. Az ajtók hangtalanul kinyíltak. Nathalie első pillantása egy férfira esett, aki egyfajta csodálkozó távolságtartással tekintett rá. Kissé hasonlított Frankra, és emlékeztetett egy úszóbajnokra is, akivel a Håkantól való válása után randizott egyszer-kétszer. És volt valami abban a zöld szemben, ami nagyon kíváncsivá tette. Rögtön bizsergést érzett a testében.

– Üdv, Johan Axberg bűnügyi főfelügyelő – nyújtotta a kezét.

– Nathalie Svensson – mutatkozott be Nathalie. – És ők itt a kollégáim, Ingemar Granstam és Tim Walter.

– Először mindig a hölgyeket üdvözlöm, még akkor is, ha tudom, hogy nem ők az adott társaság vezetői – mosolygott Axberg, és kezet rázott Granstammal, majd Walterrel.

Nathalie nagyot sóhajtott magában, és érezte, hogy elhal benne a bizsergés. Elege van az olyan férfiakból, akik tréfálkoznak „a hölgyekkel”, bár ez elég ártatlan megjegyzés volt. Johan alaposan megnézte magának.

– Hasonlítasz arra a nőre, aki abban a sütős tévéprogramban szerepel, amelyet a párom szokott nézni. Leila süt, talán ez a címe.

– Igen, már mások is mondták – mosolygott Nathalie. – De én sajnos még muffint sem tudok úgy sütni, hogy oda ne égessem.

Johan bólintott, és újra elkomolyodott az arca.

– Jöjjetek utánam – mondta, azzal előreindult a folyosón, amely bármely másik rendőrség vagy városháza folyosója is lehetett volna.

Bevezette őket egy szobába, amelynek az ablaka arra az utcára nyílt, ahol épp leparkoltak. Az öt sárga bérház között sejteni lehetett a Selångersånt, amely kékesfekete kígyóként tekergőzött a rügyező hársfasétány közepén.

– Foglaljatok helyet – mutatott Johan Axberg az asztal túloldalán álló székekre. – Elnézést a rendetlenségért, de mint tudjátok, rengeteg a dolgunk.

– Tudjuk – válaszolta Granstam, és megpödörte a bajszát. – Jobb is, ha mindjárt belekezdünk.

– Csak beélesítem a technikát – mondta Tim Walter, és felnyitotta a térdén fekvő laptop tetejét.

– Nagyjából tudjátok, mi történt, de azért szeretném gyorsan összefoglalni – kezdte Axberg, és kinyitotta az asztalra készített mappát. – Tehát két eltűnt orvosról van szó, akik közül az egyiket tegnap reggel holtan találták meg.

Johan Axberg két kinagyított jogosítványképet helyezett eléjük az asztalra, és rámutatott az idősebb férfira. Körülbelül ötvenöt éves lehetett, sötét, hullámos haj, határozott szemöldök, napsütötte bőr, széles mosoly. Nathalie úgy érezte, mintha egy idősödő George Clooney tekintene rá.

– Thomas Hoffman főorvos hétfőn tűnt el az éjjeli ügyelete során, valamikor két és három óra között. Épp visszafelé tartott a pszichiátriára, mert korábban áthívták a sebészetre, hogy ítélje meg egy beteg állapotát. De nem érkezett többé vissza az osztályra. Péntek reggel nyolc óra körül holtan bukkantak rá Alnön szigetének egy erdős részén.

Johan odalépett a falon függő térképhez. Tim Walter felnézett a képernyőről, és már darálta is:

– Alnön Svédország tizenharmadik legnagyobb szigete. Mielőtt megépült az Ölandsbron-híd, ezernegyvenkét méterével az ide vezető híd volt Svédország leghosszabb hídja. Számos vad található rajta, néhány éve még egy medvét is lőttek ott…

– Hoffmant egy nő találta meg, aki épp nyomolvasásra tanította a farkaskutyáját – szakította félbe Axberg, és egy keresztre mutatott a sziget déli részén. – Minden jel arra utal, hogy már azelőtt megölték, hogy itt kirakták volna. A halál végső oka egy ütés a jobb halántékán valamilyen tompa tárggyal, talán kalapáccsal.

– Megállapítható a halál időpontja? – kérdezte Nathalie.

– Már dolgoznak rajta az igazságügyi orvosszakértők. Mivel a vére még nem alvadt meg teljesen, amikor megtalálták, a halál minden bizonnyal néhány órával korábban állhatott be.

– Tehát hétfő éjjel óta fogva tartották valahol – szögezte le Granstam.

– Több mint három napon át – bólintott Johan Axberg, azzal visszatért a helyére, az asztal túloldalára. – Ezt követően a tettes valamilyen okból megölte őt, majd kitette az erdőbe.

– Igazságügyi orvosszakértő kollégánk, Angelica Hübinette itt van a közelben, Umeåban, és kiváló szakértője az időpontok megállapításának.

– Elképzelés sincs róla, hogy hol tarthatták fogva a köztes időben? – tudakolta Nathalie.

– Nincs – válaszolta Johan. – Hoffman mobilja eltűnt, de valószínűleg úgyis kikapcsolták a támadását követően. És sem megtalálásának a helyén, sem Hoffman holttestén semmiféle nyomot nem találtunk, amely valami konkrét helyre utalhatna.

Johan Axberg elővett egy fényképet. Thomas Hoffman egy kőnek támasztva, félig ülő helyzetben, mindössze egy alsónadrágban. Nathalie elfordította a tekintetét. A Hoffman homlokán megalvadt vér édesapjának a látványára emlékeztette, ahogy ott fekszik az aszfalton. Nathalie mély lélegzetet vett, igyekezett elhessegetni a felidézett látványt. Megpróbált Johanra koncentrálni, aki folytatta mondandóját:

– Két különösen feltűnő dolog van ebben az esetben. Először is, Hoffman hátán, a gerince két oldalán egy-egy háromszor öt centiméteres háromszög van kimetszve az izomzatából.

Újabb fénykép. Nathalie mindössze egy pillantást vetett rá, majd kibámult a szürke égboltra. Azon járt az esze, hogy jó döntés volt-e részt vennie ebben a nyomozásban. Hogy nem lett volna-e jobb, ha csak Estellét keresi fel.

– A hármas és a négyes lumbális csigolyánál? – kérdezte Tim, és egy pillanatra szünetet tartott a jegyzetelésben.

– Pontosan – helyeselt Johan.

– És mivel ejthette ezt a tettes? – kérdezte Granstam, azzal előrehajolt, és alaposabban megnézte a képet.

– Az igazságügyi ovosszakértő szerint véső lehetett. És a környékén talált vérnyomokból ítélve Hoffman még élhetett, amikor ezeket a jelöléseket készítették.

Nyomasztó csend állt be.

– Tökéletes szimmetria – állapította meg végül Tim Walter. – Ez leginkább egy kényszeres személyre utal.

– Csak ne hamarkodjuk el a következtetéseket! – figyelmeztette Granstam. – Mi az a piszok ott a sebben?

– Föld, fenyőtű és fű. A gyilkos körülbelül húsz méteren át ráncigálta a földön az áldozatát az erdei úttól addig a pontig, ahol rátaláltunk. Feltehetően autóval vitte oda, de nincs biztos nyomunk.

Granstam bólogatott Axberg felé, aki folytatta is:

– A másik furcsaság az, hogy Hoffman torkában találtunk egy dominólapocskát. Mivel rendkívül mélyen lenn volt az áldozat torkában, a tettes feltehetően az áldozat agyoncsapása után nyomta le a torkán.

Újabb fénykép, de most Nathalie is odanézett. A képen egy dominó volt. Két oldalán hat-hat pont. Olyan volt a kép, mintha fekete-fehér felvétel lett volna, de mivel a dominó egy fémtálcán feküdt, annak felső részében kék fény tükröződött vissza.

– Újabb szimmetria: hat-hat – állapította meg Tim Walter. – És a háton látható jelek elhelyezkedése, aránya pontosan ugyanolyan, mint a dominóé.

Johan gyorsan Nathalie-ra és Granstamra pillantott. Majd összevetették a két fényképet, és megállapították, hogy Timnek teljesen igaza van. Egy darabig senki sem tudott megszólalni. Mindössze a laptop susogása és az egyenletes, halk kopogás hallatszott, ahogy Walter gépiesen rögzítette az információkat. Nathalie saját, néha eltúlzott rendszeretetére gondolt, és arra, ahogy a válása után újonnan választott, lezserebb életének részeként tudatosan igyekszik azt visszaszorítani. De a tettes viselkedése minden bizonnyal olyan kényszerességről tanúskodik, amitől ő rendkívül messze áll.

Odakinn hirtelen besötétedett. A szobából eltűntek a fények és az árnyékok, mintha a napot még a korábbinál is vastagabb felhőréteg takarta volna, pedig eddig is felhő borította a várost.

– Ha jól értem, nem találtátok meg Hoffman ruháit és a többi holmiját – tűnődött Nathalie.

– Nem – bólintott Johan. – A lábán és combján talált zúzódások alapján úgy véljük, hogy a tettes már a gyilkosság előtt levetkőztette. A kérdés az, hogy vajon miért.

– Hogy hozzáférjen a hátához – vetette föl Tim Walter.

– Ez nem magyarázat arra, hogy miért húzta le a nadrágját is – ellenkezett Granstam.

– Talán, hogy megalázza? – találgatta Nathalie.

Felvetésére nem érkezett válasz. Johan felállt, és felkapcsolta a villanyt.

– Szóltam, hogy hozzanak kávét és néhány szendvicset. Bármelyik pillanatban itt lehet.

Granstam hátradőlt a székén, és hálásan bólintott. Johan visszament az íróasztalhoz, és eléjük tette Erik Jensen fényképét: jóvágású, negyvenes férfi, keskeny arc, szőke, göndör haj. Nathalie kihallotta Johan hangjából, ahogy aggodalma fokozatosan növekszik:

– A második esetünk, Erik Jensen csütörtökről péntekre virradó éjszaka tűnt el az ügyelete alatt, tehát három nappal Hoffman után. Eriket egy sürgős esethez hívták a pszichiátriára. Az egyik bennfekvő betegnek megállt a szívverése. A beteg ellátása után Erik visszasietett a belgyógyászati sürgősségi ügyeletre. Eriket utoljára egy nővér látta a kórház alatt vezető folyosórendszerben. Valószínűleg pontosan abban az alagútban, ahol Hoffman is eltűnt. Ez éjjel negyed háromkor történt.

Johan Axberg beletúrt a hajába, majd leszögezte:

– Hoffman és Jensen tehát körülbelül ugyanabban az időpontban és ugyanott tűnt el. És a két esetet azért hozzuk összefüggésbe, mert…

Azzal egy borítékból újabb fényképet vett elő. Nathalie első pillantásra úgy vélte, hogy a korábban mutatott dominó másolatát látja. Ugyanazok az arányok, ugyanaz a szimmetria, ugyanaz a kékes fémtálca. Aztán észrevette a különbséget. Nem hat-hat, hanem egy-egy pont volt a dominón.

– Ezt az aluljáróban találtuk Erik Jensen névtáblája mellett – tájékoztatta őket Johan.

– Egy kis emlék a tettestől – szúrta közbe Tim Walter.

– Minden bizonnyal – bólogatott Axberg. – A kérdés csak az, hogy vajon mit akar nekünk mondani ezzel.

– Erre még visszatérünk – jegyezte meg Granstam. – Vannak további bizonyítékok is?

– Talán – folytatta Johan, és az első dominó fényképére mutatott. – Az igazságügyi orvosszakértők találtak egy hajszálat a Hoffman torkába lenyomott dominón. Az első elemzés kimutatta, hogy nem Hoffmané. Ha szerencsénk van, a tettesé lesz. A másik dominó sajnos klinikai tisztaságú, és Erik névtábláján is csak a saját ujjlenyomatát találtuk.

Kopogtak. Johan felnézett a fényképekből, majd felállt.

4.

Ahogy Johan Axberg ajtót nyitott, Nathalie érezte, amint a lábán végigfut egy hideg légáramlás. Fiatal, kockás inges, körszakállas fiú köszönt nagy vidáman, és betolt egy zsúrkocsit, rajta kávétermosz és négy szendvics. Mind a kocsi köré gyülekeztek, és Johan kitöltötte a kávét. Nathalie felajánlotta szendvicsét Granstamnak, aki ezt két falat között örömmel nyugtázta. A néhány perces, jórészt kötetlen beszélgetéssel telt kávészünet után mindenki visszaült az asztalhoz.

A bűnügyi technikusok találtak még valamit Erik Jensen névtáblája mellett: egy kis földkupacot, amely minden valószínűséggel egy lábbeli talpáról eshetett le, leginkább bakancsról vagy csizmáról.

Mindannyian kérdőn néztek Johanra.

– A helyszínelők készítettek egy gyorselemzést a földmintából. Ennek alapján azt állítják, hogy egy speciális összetételről van szó, amelyben hamu is található. További elemzésre átküldték egy agronómusnak a Földművelésügyi Hivatalba.

– Lehet, hogy ez túlzás volt – jegyezte meg Tim Walter, és kézfejével letörölte a kávét a szája széléről. – Hisz nem biztos, hogy a tettestől származik.

– Valóban, nem biztos – helyeselt Axberg. – De ha tudjuk, konkrétan honnan származik a föld, máris sokat nyertünk. Állítólag van egy ember, aki pontosan ismeri a város körüli talajokat. Különben érdekesnek tűnik, hogy hamu található benne.

– Arra gondolsz, hogy valami tűz is lehet a háttérben? – kérdezte Granstam, és lenyelte az utolsó falatot.

Johan tett egy kézmozdulatot, ami bármit jelenthetett.

– Megállapítható a bakancs vagy a csizma mérete? – kérdezte Nathalie.

– Nem – válaszolta Axberg.

Nathalie belepillantott a feljegyzéseibe.

– Ha jól értettem, Erik Jensen csütörtök éjjel kettő és három között tűnt el, Hoffmant pedig péntek hajnalban tették ki oda, ahol később megtalálták.

– Igen – helyeselt Axberg –, ez tehát azt jelenti, hogy a gyilkosnak néhány óráig mindkettőjüket egyszerre kellett fogságban tartania. Gondolkoztam rajta, hogy ezt vajon miért tette, de semmire sem jutottam.

– Talán azt akarta, hogy találkozzanak – vigyorgott Tim Walter.

– Már amennyiben valóban egy helyen voltak – fűzte hozzá Nathalie. – Ez mindenesetre arra utal, hogy a tettes előre alaposan megtervezte ezt az egészet.

– Talán – simogatta a bajszát Granstam. – De várjunk még az elkövetői profil kialakításával. Lehet, hogy egyszerűen valami gyakorlati oka volt. Például, hogy a tettes csak abban az adott pillanatban tudta megtámadni őket az alagútban.

Kis szünet állt be, mindenki elgondolkozott az elhangzottakon. Granstam a derekát masszírozta, és közben grimaszokat vágott.

– Johan, mondanál nekünk még valamit az áldozatokról? Van valami más kapcsolódási pont is azon túl, hogy mindketten orvosok, és azonos időben és azonos helyen tűntek el? No, meg ott vannak a dominók is.

– Hát… – kezdte Axberg kissé vontatottan. – Mindketten nemrégiben váltak. Thomas Hoffman egy éve költözött el a feleségétől, Mariától. Tíz évig voltak házasok, nincsenek gyerekeik. A felesége közgazdász a Kereskedelmi Banknál, és a gyilkosság ideje alatt épp Västeråsban volt konferencián. Hoffman 2000 óta dolgozik a klinikán, és jó orvosnak tartják, de azt híresztelik róla, hogy szereti fogdosni a női munkatársakat.

– Csak híresztelik? – kérdezett vissza Granstam.

– Tudomásunk szerint igen.

– Tehát még nem jelentette fel senki? – feszegette tovább a kérdést Nathalie.

– Nem találtunk semmi ilyesmit.

– Hoffmannak vagy a volt feleségének van új partnere? – kérdezte Nathalie.

Pszichiáterévei megtanították rá, hogy számtalan konfliktus hátterében párkapcsolati problémák rejtőznek. Granstam sok történetét hallgatva úgy tűnt számára, hogy a legtöbb gyilkosság hátterében is.

– Tudomásunk szerint Thomas Hoffman egyedül él – válaszolta Johan. – A volt felesége, Maria egy fél éve összeköltözött egy lelkésznővel. Maria szerint ennek a kapcsolatnak semmi köze a válásukhoz, amelynek szokványos az oka: az eltelt évek során egyre távolabb sodródtak egymástól, és kihunyt köztük a szenvedély. Semmi konkrét konfliktus vagy esetleges motívum nem rejlik a háttérben.

– És mi van azzal a fenyegetően fellépő beteggel, akivel kapcsolatban a szakvéleményemet kéritek? – kérdezett rá Nathalie.

– Majd rá is kitérek – mondta Johan.

– Hadd vázolja fel előbb a teljes képet! – szólt oda Granstam Nathalie-nak, s azzal elővette bőrmellénye zsebéből a bagósdobozt.

Johan egy darabig még nézte Erik Jensen fényképét, majd kortyolt egyet a kávéjából. Nathalie azonnal megérezte, hogy van valami a háttérben, valami kapcsolat a két férfi között, ami több a tisztán szakmai kapcsolatnál. Az ekkor következő, feleslegesnek tűnő magyarázkodás csak még jobban megerősítette ebben a feltételezésében.

– Erik Jensen januárban vált el a volt feleségétől, Sara Jensentől. Vagyis akkor járt le a meggondolási idő. Magát a keresetet már augusztusban beadták. Van egy nyolc- és egy tízéves lányuk, Sanna és Erika. Tizenöt évig voltak házasok, és Sara adta be a keresetet.

Tim Walter csodálkozva tekintett fel a képernyőről.

– Sara Jensen, a híres író? A Me and my Selfie szerzője?

– Igen – erősítette meg Johan. – Most az ügynöke, José Rodriguez az élettársa. Erik egyedül él egy kis lakásban, Sara maradt a családi villában, és hetente váltva vannak náluk a gyerekek. Azon az éjjelen, amikor Erik eltűnt, a gyerekek Saránál és Josénál voltak.

– Nyilván kihallgattátok őket. – Ezt Granstam inkább kijelentette, mintsem kérdezte, miközben a bagópárnát mélyebbre benyomta a felső ajka alá, így a bajusza új formát öltött.

– Igen – válaszolta Axberg. – Elképzelésük sincs róla, mi történhetett. Sara természetesen nagyon aggódik.

– Megértem – vágott közbe Tim Walter. – Ha a tettes ragaszkodik ehhez a kényszeres időbeli szimmetriarendszerhez, akkor hétfő reggel előtt meg kell találnunk Erik Jensent…

Johan idegesen összepréselte az ajkát, és ettől az állkapcsa élesen kirajzolódott.

– Sara és José pillanatnyilag egy könyvvásáron vannak Berlinben, csak holnap reggel érnek haza. Előtte megkérdezték tőlem, hogy elutazhatnak-e. Megengedtem.

– És a gyerekek?

– Sara szüleinél vannak. Egyébként Eriket szeretik a kollégái, nincsenek nyilvánvaló ellenségei. Fogalmunk sincs róla, hol lehet most, a mobiltelefonja ki van kapcsolva – folytatta Johan.

– Minden bizonnyal ugyanazon a rejtekhelyen, ahol Hoffmant is fogva tartották – mormogta Granstam, és már harmadszor töltött magának a kávéból.

– Tüzetesen átvizsgáltuk a kórház környékét, de semmit sem találtunk – tájékoztatta őket Johan. – A helyszínelőknek azért persze akadt bőven dolguk. Szinte elképzelhetetlen, mi mindent elhajigálnak az emberek: üres sörösdobozt, csokoládépapírt, bagósdobozt, műanyag játékokat, óvszert, pénzérméket, kulcsot, és folytathatnám tovább a végtelenségig. De sajnos ezek közül egyik sem adott igazi támpontot számunkra.

– Azért szívesen ránéznék ezekre a tárgyakra – vetette közbe Tim Walter.

– Bármikor, amikor csak alkalmas – felelte Axberg.

Kopogtak, és Ulf Ståhl megyei rendőrfőkapitány lépett be. Szokás szerint szürke Armani öltönyt és frissen vasalt, hófehér inget viselt. Szívélyes hangon üdvözölte az elkövetői profilalkotó csoport tagjait, és külön hangsúlyozta, hogy mennyire hálás, hogy eljöttek.

– Nos, hogy állnak a dolgok? – kérdezte a látványos nyitányt követően, amikor már drága borotválkozóvizének az illata is belengte az egész szobát.

– Axberg főfelügyelő épp kiváló tájékoztatást adott számunkra az ügy részleteiről – válaszolta Granstam.

– Este hatra összehívtam egy sajtókonferenciát, remélem, jelen tudtok lenni rajta.

– Hát ezt átengedjük neked – mondta Johan. – Ha meg akarjuk oldani az esetet, akkor dolgoznunk kell.

Ståhl szúrós szemmel mérte végig beosztottját. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy helyreutasítja. De hirtelen fanyarul elmosolyodott, majd Nathalie és Granstam felé fordulva azt mondta:

– Mindenesetre nem panaszkodhatok rá, hogy lusta lenne.

Majd újra Johanhoz fordult, és ezekkel a szavakkal zárta a beszélgetést:

– Fél hatra várom a jelentést. Bízom benned. Bennetek!

Azzal bólintott a csapat felé, és távozott. Johan felállt, kinyitotta az egyik ablakot, majd rápillantott a falon lévő IKEA órára. Háromnegyed három. A nyomozócsoport kollégái már várnak rájuk a nagy konferenciateremben. Itt az ideje, hogy lekerekítse a bevezető tájékoztatót.

– Térjünk át tehát az első számú gyanúsítottunkra, akiről szeretnénk, ha pszichiátriai véleményt alkotnál – vette át újra a szót Johan, és Nathalie-ra pillantott. – Kent Runmark, harminckilenc éves, gyakorlatilag egész életében kapcsolatban állt a pszichiátriával. Tizenhét éves korában megkínozta, majd megölte a nevelőszüleit, amikor azok bejelentették, hogy már nem bírják tovább maguknál tartani. Feltehetőleg kalapáccsal verte agyon őket.

Johan lapozgatni kezdett az íróasztalán tornyosuló irathalmazban. Nathalie legnagyobb megkönnyebbülésére nem hozakodott elő újabb fényképpel. Ehelyett felállt, majd újra odalépett a várostérképhez, és Alnön szigetének egyik északi kiszögellésére mutatott.

– Itt bukkantak rá a nevelőszüleire, alig egy kilométerre a házuktól. Kent maga hívta fel a rendőrséget, és csak annyit mondott: „Most aztán agyonvertem ezeket az átkozottakat.” Öt évvel később halálra vert egy rendőrt egy svédkulccsal, amikor az elzavarta őt Umeå egyik parkjából. Azóta többször is benn feküdt a pszichiátriai zárt osztályon. De egy évvel ezelőtt kiengedték, és most a pszichiátriai szakrendelőhöz tartozik, mivel úgy ítélték meg, hogy „a betegsége stabil állapotba került”. Ez állt az egyik orvosi zárójelentésben, itt van ez is valahol az asztalomon ebben a nagy kupacban.

– Mi volt a diagnózisa? – kérdezte Nathalie.

– Multiplex személyiségzavar időnként fellépő paranoid pszichózis állapottal – hadarta Johan.

Granstam hatalmas mancsát Nathalie vállára helyezte. Nathalie orrát megcsapta az enyhe bagószag.

– Most már ugye érted, miért akartam, hogy te is velünk gyere? – súgta a fülébe.

Nathalie nem vette le a szemét Johanról, úgy bólintott. Granstam elvette a kezét a nő válláról, Johan pedig folytatta:

– Kent Runmark az utóbbi időben rendszertelenül szedte az orvosságát, és fokozatosan egyre rosszabbodott az állapota. Szombat éjjel felkereste a pszichiátriai sürgősségi ügyeletet. Ott találkozott Thomas Hoffmannal…

– Két nappal az eltűnése előtt – vetette közbe Tim Walter.

– Pontosan – erősítette meg Johan. – Runmark nagyon rosszul érezte magát, és az egyik ápoló elmondása szerint azt kérte, hogy fektessék be. Mivel minden osztály tele volt, Hoffman úgy döntött, hogy felemeli Runmark gyógyszeradagját, és így a páciens nyugodtan hazamehet.

– És a pszichiátriai osztály figyelőrészlegén? – kérdezte Nathalie.

– Ők is tele voltak, még sürgősségi esetként sem tudták fogadni. Kent Runmark tehát szemmel láthatólag végtelenül dühösen távozott a pszichiátriáról. Ugyanaz az ápoló mondta el, hogy távozáskor még odaszólt Hoffmannak, hogy „jó lesz, ha vigyáz magára”. Senki sem tudja, hogy azóta merrefelé járt Kent Runmark. Ő maga azt állítja, hogy otthon ült, és számítógépes játékokat játszott, de ezt senki sem tudja bizonyítani. Tehát nincs alibije sem Hoffman elrablásának, sem az erdőbe való kirakásának az időpontjára.

Némi szünet állt be. A rendőr-főkapitányság előtt jellegzetes hangjával elrobogott egy kismotor, az égbolt még mindig nagyon felhős volt, de mintha egy árnyalattal világosabb lett volna.

– És mi van azokkal a kínzásokkal, amiket említettél? – gondolkodott hangosan Granstam.

– Nem hasonlít sem a torokba lenyomott dominóra, sem az áldozat hátán található vágásnyomokra – hadarta Johan. – Inkább ütésnyomok voltak, és cigarettától származó égésnyomok.

Johan hátradőlt a székén, masszírozni kezdte a halántékát, és úgy folytatta:

– Kent Runmarkot az teszi különösen érdekessé számunkra, hogy valamivel később újra felkereste a pszichiátriai sürgősségi ügyeletet, és végül benn fogták megfigyelésre.

Elhallgatott, és figyelmesen nézte fővárosi kollégáit. Látta Ingemar Granstam és Nathalie Svensson tekintetében, ahogy egyre tisztábban látják az összefüggést, Tim Walter arcán pedig megjelent a „felfogtam-folytasd” vigyor.

– Ez csütörtök este volt, kilenc órával Erik Jensen eltűnése előtt. Miután Erik befejezte az újraélesztési kísérletet a betegnél, aki összeesett a folyosón, Kent Runmark épp kilépett a szobájából, és meglátta, hogy az újraélesztés sikertelen volt. Ahogy Erik épp készült elhagyni a pszichiátriát, Runmark odaordította neki: „Gyilkos! Ezért még meglakolsz, te, halál angyala!”

– Kellemes lehetett – kommentálta Tim Walter.

– Kent Runmark nem állt felügyelet alatt? – csodálkozott Nathalie.

– De igen – válaszolta Johan. – Csak amikor megállt annak a betegnek a szívverése, kisebb káosz alakult ki körülötte. Felborult a rutin. A fenyegetés után Runmark eltűnt a pszichiátriáról, azóta sem tudjuk, hova lett, vagy hol van. Erik még egy ideig ott maradt az osztályon, s csak később indult vissza a föld alatti folyosón keresztül.

– Tehát akár Runmark is megtámadhatta – vonta le a következtetést Granstam, és összekulcsolta a kezét a bőrmellényén. – Majd reggel megölhette Hoffmant, és kirakhatta valahol Alnön szigetén.

Johan komoly ábrázattal bólogatott.

– Kent Runmark autója, egy fekete furgon, itt parkolt a garázsban. Ez csak ötven méterre van attól a helytől, ahol Erik névtábláját megtalálták. A bűnügyi technikusaink ezt is vizsgálják, de egyelőre még nem találtak semmit.

– Runmark elég nagy és erős ahhoz, hogy elbánjon Erikkel?

Johan Axberg megint csak bólintott.

– De mégis, hogy tudta volna megcsinálni? – kérdezett rá Nathalie.

– Talán leütötte, majd elráncigálta az autóhoz? – találgatott Tim Walter. – Hiszen, ahogy hallottuk, elég erőszakos típus.

– Hát, elképzelhető – latolgatta Granstam. – De az is lehet, hogy volt nála valamilyen fegyver, és azzal kényszerítette Jensent. Hol lakik ez a Runmark?

– Granloholmban egy bérlakásban. Alig néhány száz méterre a kórháztól. Semmi jel nem utal arra, hogy az áldozatok ott lettek volna.

– De ha mégis ő lenne az, akkor mire kellenek a dominók és a sebek a hátgerincen? – kérdezte szkeptikusan Nathalie.

Johan vállat vont.

– Lent a pincében vár rád egy elkülönítő szobában – mondta az irónia legkisebb jele nélkül. – Kent Runmark a legkellemetlenebb ember, akivel valaha találkoztam. Mindig az az érzésem, mintha egyszerűen belém mászna valahogy, mint egy patkány, amely még a betonpadlón is átrágja magát, lassan, céltudatosan, és semmi, de semmi nem zavarja meg ebben. Aki vele beszélget, rövid időn belül úgy érezheti, mintha ő maga lenne a vádlott.

Nathalie igyekezett elnyomni egy sóhajt. Elege volt már abból, hogy a betegeket úgy írják le, mintha mindannyian Hannibal Lecter mutánsai lennének. A legrémisztőbb megjelenés mögött is mindig rejtőzik egy ember, s az ő feladata épp az, hogy ezt az embert meglelje.

– Vettek le tőle DNS-mintát? – kérdezte Tim Walter.

– Igen – válaszolta Johan. – Négy ember kellett hozzá a készenléti szolgálattól.

Nathalie türelmetlenül állt fel.

– Hát akkor indulunk?

5.

Sundsvall,
2005

Ha lábujjhegyre állt, láthatta a lány házának tetejét. Piros volt, és rozsdás, szinte világított az éles júliusi fényben. Amióta ez a lány Szent Iván-éjkor beköltözött, ő minden áldott reggel, délben és este itt áll egy ideig a nappali ablakában, és rá gondol. A napot is így zárja, de olyankor még több percet engedélyez magának. S aztán ezzel az emlékképpel, a lány mosolyával, egzotikus vonásainak és határozott mozdulatainak emlékével megy fel a hálószobába, és adja át magát az éjszakai álmainak.

Lehet, hogy ez a szerelem? Mivel még sosem volt szerelmes, nem tudta. Senkinek nem beszélt az érzéseiről, még a bátyjának vagy Oskarnak sem. Hogy is tehette volna, hiszen még magának sem tudta megfogalmazni, mit is érez.

Már régóta tervezte, hogy megszólítja. Természetesen eddig nem mert többet tenni, mint hogy bólintott neki köszönésként, ha véletlenül összeakadtak a boltban, a gyógyszertárban vagy a benzinkútnál. Igazából semmit sem tudott róla, azt sem tudta, honnan jött, de a ruháján és a viselkedésén látszódott, hogy nem valami kis falusi fruska. Vele egyidős lehetett, és mindig vidám volt. Azt sem lehetett tudni róla, miért vásárolta meg az özvegy Granheden asszony régi házát. Oskar csak annyit hallott róla, hogy Uppsalából jött, és megunta a nagyvárosi életet.

Beletúrt a hajába. Beleizzadt a festésbe, bár lassan elkészül a verandával. Jólesne egy zuhany. Épp a nyár egyik legmelegebb napja volt, és mivel ő, mint mindig, ha a ház körül dolgozott, kék kantáros nadrágot viselt, igaz, alatta csak alsónadrágot és neccfelsőt, a teste sok energiát fordított arra, hogy izzadással valahogy lehűtse magát. De még előtte áll a délutáni feladat, még várni kell a zuhanyzásra.

Kiment a konyhába, bevette a déli orvosságát, és közvetlenül a csapból ivott rá vizet. Közben arra gondolt, hogy össze kéne már szednie magát, és megszólítani a lányt, ha legközelebb találkoznak. Az a ház elég rossz állapotban van, nyugodtan megkérdezhetné, hogy segíthet-e valamit. Mégis, mi olyan nehéz ebben?

De hát előre tudta, mi lesz a válasz, és ez nagyon elkeserítette. Ő már harmincegy éves, és még soha nem került közel egyetlen nőhöz sem. Olyan volt ez, mintha valami átok ülne rajta. Szép lassan kezdett berendezkedni arra, hogy egyedül kell leélnie az életét. Úgy látszik, hogy valamiképp egyszerre volt túl gyáva és túl merész, de nem a megfelelő módon. Néha úgy érezte, hogy az idétlen vicceivel űzi el magától a nőket, vagy lehet, hogy az erős, behemót teste hat rájuk rémisztően? Más férfiak mindig kötekedőnek tartották őt, akiben túltengenek a férfihormonok, de mivel úgy általában nagyon hallgatag volt, mindössze egyetlen barátja akadt, Oskar. Sokszor mondták neki, hogy ő csak a saját világában él. Micsoda fura kifejezés, hiszen mindenki ezt teszi, vagy nem?

Elmosolyodott, és hallotta magában Oskar buzdító szavait:

– Nincs veled semmi baj! Ha nekem sikerült párt találnom, neked is sikerülni fog.

És Oskarnak tényleg sikerült. Amióta megkapta azt az új orvosságot, nem szenvedett mániás depresszióban, és abbahagyta az ivást is. Eva-Marie egy gyengéd, kedves nő, és Oskarnak nagyon tetszett az új munkája is a kórházban. És ami a legfontosabb, ha minden a maga rendjén folyik, legjobb barátja egy hónap múlva apa lesz.

Elővette a hűtőből a tányért, rajta krinolin és makaróni. Betette három percre a mikróba. Ahogy vette elő a ketchupot és a dobozos sört, azon kapta magát, hogy azt a dalt dudorássza, amelyet reggel hallott a rádióban, de nem emlékszik a szövegére.

Délután átmegy Mikaelhez, segít neki lecsutakolni a lovakat, és lefogni egy tehenet, amelyet meg kell műteni. Bátyjának egyre gyakrabban volt szüksége a segítségére, mind az állatorvosi rendelőjében, mind az istállóban. S bár ez általában az ő a számára is egyszerre volt izgalmas és szórakoztató, azért egyre inkább úgy érezte, hogy ez már mégiscsak kezd túl sok lenni. „Szóba kell ezt hoznom egyszer”, határozta el, azzal sót és evőeszközt is tett a zöld-fehér csíkos viaszosvászon asztalterítőre.

Ahogy kitekintett az ablakon, azonnal meglátta. A lány piros Golfja, a legkisebb és legtisztább autó, amelyet valaha is láttak itt a környéken. Nagyot dobbant a szíve, és szinte megkövülten nézte, ahogy a kocsi elgurult a ház előtt, nagy porfelhőt hagyva maga után a murvás úton.

Abban a pillanatban, ahogy eltűnt látómezejéből az autó, már határozott is. Reflexszerűen ellenőrizte, hogy elzárta-e a mikrót és a csapot, és már kinn is volt a konyhából. A kocsikulcsot a kertésznadrág egyik zárható zsebében hordta, most is ott volt, és ahogy kinyitotta a bejárati ajtót, különös energiát érzett magában.

Vagy egy kilométer után meglátta a kocsit. Vajon hova tart? Szombat volt, a bolt is, és a benzinkút is nyitva. Vagy talán a városba indult volna?

Szokott higgadtsága mintha hirtelen felülkerekedett volna váratlan fellángolásán. Mégis mit gondolt? Nem lenne jobb visszafordulni?

– Csak még egy kicsit… – vitatkozott önmagával.

Amikor a lány bekanyarodott a sziget egyetlen élelmiszerboltja felé, hevesen kalapálni kezdett a szíve. Szinte alig állt ott autó, ami egyáltalán nem csoda, hiszen majdnem dél volt, és közel harminc fok. Ő is bekanyarodott, úgyis kell ezt-azt vennie.

A lány kiszállt, pontosan olyan frissen és jókedvűen, mint amilyen mindig is lenni szokott. Világos bőrszandál, napbarnított láb, fehér sort. Rózsaszín tenisztrikó, rövidre nyírt haj. Nem tudta megállni, hogy le ne engedje a kocsi ablakát, hogy beszippanthassa az illatát.

Nehezen bírta ki, de ott maradt a kocsiban egészen addig, amíg a lány el nem tűnt a bolt ajtajában. Nem akarta, hogy ő vagy bárki más észrevegye, hogy utánajött. Igaz, valószínűleg fel sem tűnt neki, hogy követte, általában így volt ez. Lehet, hogy jobb is.

Tétovázva pillantott a hazafelé vezető útra, és arra gondolt, hogy talán ez lenne a legegyszerűbb megoldás. Ugyan miért gondolta, hogy most lenne hozzá mersze, hogy megszólítsa? Különben is izzadt volt, és munkásnadrág volt rajta, meg a legfestékfoltosabb facipője.

Fejében hallotta Oskar hangját:

– Ne tervezgess annyit, hagyd, hadd menjenek az események a maguk útján! Ha túl sokat gondolkozol, ideges leszel, aztán fújtak mindennek.

Ezt mondogatta magában, mint valami mantrát, és ment egyenesen a bejárathoz. Enyhén megcsapta a lány illata, gyöngyvirág és citrom keveréke, és érezte, hogy összeszorul a gyomra.

Mintha álmában járt volna, fogott egy bevásárlókocsit, és körbenézett az üzletben. Nem látta a lányt, így elindult a gyümölcsök felé. A hűvös levegő kellemesen hűtötte a homlokát, és közben azon gondolkodott, vajon mit is kéne mondania.

Amikor odaért a gyümölcsökhöz, meglátta, hogy a lány kivesz két liter sovány tejet a mintegy tízméternyire lévő hűtőből, majd hátravetette a haját, és olyan gyors mozdulattal járatta körbe a tekintetét, hogy ő már nem tudott félrenézni. A lány napbarnított arcának hófehér mosolya egyenesen a szemét, a gyomrát és a térdét érte. Megpróbált visszamosolyogni, köszöntésképp bólintott egyet, és még egy halvány „Hej!”-t is sikerült kipréselnie magából, bár nagyon ideges volt.

A lány barátságosan visszaköszönt, majd ment tovább a húsospult felé. Oda volt a megfelelő pillanat. Ő erre kivett egy fürt banánt, és beledobta a kocsiba. Ez olyan nagy zajjal járt, hogy meg is ijedt, hátha hátrafordul a lány, hogy megnézze, mi történt. De nem nézett hátra, hanem az eladótól kérdezett valamit a krumplisalátáról és a marhaszeletről.

Erre mégis közelebb merészkedett. Megállt a fűszeres állványnál, felkapott egy babérlevélcsomagot, s úgy tett, mintha gondosan tanulmányozná. Hatalmas mancsában zizegett a zacskó, és észrevette azt is, hogy remeg a keze.

A pénztárnál bosszúsan észlelte, hogy egy idősebb hölgy közéjük került a sorban, de továbbra sem vette le tekintetét a lányról. Jól látta fürge ujjait, amelyeken nem volt semmilyen gyűrű, látta mosolygó szemét, amely mintha csak felerősítette volna különös vonásait. Mindez összességében azt a benyomást keltette, mintha Isten jókedvében teremtette volna. Ó, milyen csodás lenne közel kerülni hozzá!