Pataki Andrea

A nyolcadik lét

KEZDETEK

A nyolcadik lét

Cipeled lelked

Évszázadokon át

Minduntalan

Kiszáll belőled

Férfi és nő

Tudós és vitéz

Míg az utolsó kapunál

Megadod magad

Övé a mindenség üressége

A nyolcadik létben zengve

Eggyé ölel a világossággal

Örökkön örökké

2021. március 23.

A titkok titka

Atlantisz termeiben mondd csak

Megfordultál-e már?

Láttad-e a láthatatlant

A fényes termet

Az üres trónszékeket

A smaragd táblát

A lét és nemlét határán?

Fűzted-e ujjaid társaid ujjaival

Együvé körben a kupola alatt

Az élet fája körül?

Bújt-e szomorúság derüs napjaid közé

Látva a fehér tűz viharát

Mely letisztítja a haldokló rend

Fájdalmas kötelékeit?

Felismerted-e önmagad sorban

Hosszú évszázadok menetén

Míg megláttad a hetedik élet után

Hogyan bomlik meg végül a kör?

Álltál-e a sötét sziklák tövében

Égnek emelt karokkal

Miközben a fény

Kívül s belül

Halhatatlan erővé

Érett össze?

Hol vagy most

Barátom

Társam

Te idők vándora

Aki tudod a titkok titkát?

Az Élet az Örök Igazság.

2021. április 1.

Visszavonhatatlanul

Az első lélegzetvétellel

Életre kel benned a mindenség

Hogy aztán napról napra

Elfeledtessék veled

Féltenek, hogy

Nem bírsz majd el a tudással

Hogy megijednél, ha látnád

Évezredek

Súlyos folyamát

Ám amikor félrevonulsz a galambok közé

Amikor elbújsz apró kezeid védelme mögé

Az emlékezés áttöri a fátylat

Felbukkannak megmagyarázhatatlanul

Arcok

Illatok, hangok, szavak

Túl élénk a fantáziája - mondják

Mert nincs szavuk arra, honnan tudhatod

Alig négy évesen tévé és könyv nélkül

Ki az a római katona

Akinek érzed a feje koppanását

A kövön ott a hegy tetején

Egy ideig még erősködsz

Aztán belenyugszol

Könnyebb így nekik

Szeretni téged

Évekig alszol a kedvükért

Ha néha felbukkan egy emlék

Már magad is megmagyarázod

Túl élénk a fantáziád

Hát persze

Aztán történik valami

Felébredsz

Látod magad, ahogyan

Pici pont lettél

Az örök áramlás hatalmas folyamában

A fátyol fellebben

Visszavonhatatlanul

Halhatatlan lelked terében

A mindenség tágassága vár

2021. március 18.

BEAVATÁS

A róka

Amikor megérkezett, nagyon nem volt  jól. A szíve napok óta össze-vissza kalimpált. Levegő után kapkodott, és ok nélkül is remegni kezdett. Egyre erőtlenebbnek érezte magát. Kerülte az embereket. Nem nagyon volt már, amiben reménykedett volna. Minden olyan sötét volt és ijesztő. Túl sok szenvedést és gonoszságot látott.

Egyedül akart maradni. Levetni azt a sok-sok fájdalmat, mint valami elnyűtt kabátot.

Elsőre iszonyú nehéz volt felküzdenie magát a hegyre. Sokszor megállt az erdei lépcsőkön. Alig maradt már ereje. De nem tehetett mást. Ott fent jó emberek várták, akiktől talán segítséget kap majd.

A negyedik napra ébredve úgy érezte, történni fog valami. Egyre könnyebb volt az út felfelé. Csak négy nap jutott neki. Mégis olyan volt, mintha egy teljes esztendőt megélt volna ott. Aznap a nyár következett a sorban. Szívből jövően fényes napsütéssel.

Már megnyugodva, tiszta tudattal sétált lefelé a hegyről.

Egy ponton úgy érezte, muszáj megállnia. Magába szívta a napfényt. Ott az úton csendben állt, arcát a nap felé fordította.

Hallotta a madarakat, teljesen élesen. Az apró dallamok minden egyes hangját. Mielőtt becsukta a szemét, kristálytisztán látott mindent maga körül. A legutolsó fűszálig, a pocsolya felett repkedő bogarakig. Mindent.

És ahogy ott állt, bőrén pihentetve egyenként a nap sugarait, egyszer csak érezni kezdte az illatot.

Régóta nem érezte már az illatokat. Csak a fájdalmat, amikor levegőt kellett vennie. Akkor, ott élesen, tisztán érezte.

Érezte, hogy teljesen közel van hozzá. Már nem csak az illatát. Az egész lényét. Biztosan tudta. Egy róka.

Egy ideig várt, hogy meglássa. Úgy tűnt, mindhiába. Tett néhány óvatos lépést… Akkor vette észre, hogy a sárban ott voltak a róka nyomai az út szélén. Jól kivehető, friss lábnyomok.

Végül mégiscsak megpillantotta őt a bozótosban. Riadtan visszanézett. Próbált nem mozdulni, csak érezni, élvezni a jelenlétét. És akkor valami furcsa történt. A róka megállt.. Csak nézte, mozdulatlanul. Nézték egymást. Szinte hallotta, ahogy az állat szíve a torkában dobog. Épp úgy, ahogyan az övé. Nem, nem félt. Inkább csak izgatott volt. Kíváncsi.

Végtelenül hosszú időnek tűnt, de az eszével tudta, hogy csak pár másodperc lehetett. Mintha egy láthatatlan nagyító kitágította volna a teret és az időt. És ők ott voltak, középen. Csak ők ketten. Megpördült a világ, és már nem is voltak külön. Egyek voltak. Bizalomban, békében. A szívük lecsendesedett. Egyetlen nagy fényes térben, együtt lélegezve.

A világ megmutatta legféltettebb titkát.

Már nem érzett fájdalmat. Újra hitte, hogy lehetséges. Sikerülni fog. A fájdalom és a sötétség nem uralkodhat örökké.

2019. február 6.

A Fény Korszaka

Olyasmiképp kezdődik, mint amikor tizennégy óra álom nélküli alvásból felébredsz. Talán egy veszteség végén, amikor már elsírtad minden könnyedet. Talán csak úgy, egy fárasztó időszak után. Vagy kiszabadítva magad egy átok alól, áldatlan állapotból.

Pihent vagy. A szíved nyugodt, és annyira hatalmassá nő hirtelen, hogy az egész világ belefér. A tudatod tiszta, nyitott az újra, tágassága határtalan. Ám ez csak a kezdet. Az ébredés. Rád ömlenek a felismerések. Kicsordul az örömöd és élesebben látsz. Minél élesebben, annál erőteljesebben látod meg magát a hamisságot is. A tartalmatlan látványt, a csalóka csillogást.

Elkezdenek megváltozni a kapcsolataid. Van, aki távol kerül tőled, nem tud mit kezdeni a változással. Sokan lesznek, akik mint a lámpa köré a rovarok, úgy gyűlnek köréd. Lesznek, akik használni vagy épp eloltani szeretnének.

És észlelni fogod önmagadban is mindazt, ami azelőtt az árnyékban, elméd sötét zugaiban, szíved saját védelme érdekében eldugva létezett. Meglátod a magad és mások félelmeit. Ez időnként elbizonytalanít. Sőt, lesz, hogy megijeszt. Ilyenkor azt gondolod: talán jobb lett volna aludni tovább. Egy ál-boldogság ál-mosolyába burkolózva győzködni magad és másokat, hogy tökéletesen jól vagy így. Mint amikor áhitattal azt állítod, hogy mindenkit szeretni tudsz, miközben csak azokat fogadod el, akik dicsérnek és elhiszik ezt a hazug-rózsaszín világot, amiben te vagy a szuperhős. Szép idézetek, píszí beszélgetések társaságában.

Mégis, amikor megjelenik az első repedés a régi szép világodon, valami elkezd húzni ebből kifelé. Előbb csak a kíváncsiság mozdít, mert meglepődsz az új látás képességétől. Aztán átbillensz és kineveted magad, aki annak előtte voltál. Meg kell tanulnod humorral tekinteni arra az időszakra, amikor még aludtál. Hogy ne haragudj ezért senkire.

A Fény Korszaka azt is jelenti, hogy a tiszta fény mindenen áthatol, mindent bevilágít. A tiszta fény pedig időnként fájóan éles és eleven. Szétrepeszt mindent, ami álságos. Békés harcosként halad a maga útján.

És mindez benned születik meg. Nem valami külsőség. Nem más varázsolja oda neked. Nem egy csodatanfolyamtól kapod majd. Dolgozol vele, benne és érte minden áldott nap. Őrizgeted, nevelgeted, mint valami aprócska csírát. Azzal, hogy megtanulsz hallgatni. Azzal, hogy alázatosan szolgálsz másokat. Hogy megérted azokat is, akik elutasítóak veled. Hogy kitartasz, ellenállsz a három nagy csábításnak.

Ahogyan egyre erősebbé válik benned a fény, úgy leszel képes elfogadni mindazt, amit magával hoz.

És amikor ott állsz, mindentől bátran eloldva magad, meglátva, hogy senkit és semmit nem birtokolsz, így téged sem birtokolhat senki - ez a belső fény kiteljesedik. A szív és az ész összeér.

Megszületik az egyensúlyod, ami képessé tesz arra, hogy a figyelmed mind kevesebb időre engedd elaludni. Új képességekre teszel szert. Tudsz megbocsátani annak, aki nem kér bocsánatot. Felismered és nemet tudsz mondani a sötét erőnek. Képessé válsz együttérezni anélkül, hogy elvessz a mások fájdalmában és félelmében, így nyújtva számukra esélyt a gyógyulásra. Észlelsz jeleket, amelyek egyelőre kevés értéssel találkozva terelgetnek valamerre. Még fogalmad sincs, merre. Csak hagyod.

A külső idő és tér helyét lassan átveszi benned a belső idő és a végtelen tágasság tere.

Hogy senkinek és semminek ne legyen többé hatalma feletted. Nem akarsz már sem élőnek, sem holtnak megfelelni.

Lesz, amikor úgy érzékeled, egyedül vagy.

Lesz, amikor úgy érzed, elfáradtál és fogy a fényed.