Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Szöveg © Andrea Gregušová, Barbora Babča Kardošová, Bogdan Cristian Tudose, Călin Torsan, Claudia Elena Peter, Cornel George Popa, Cristina Centea, Dorothea Ko., Gertheis Veronika, Győrei Zsolt, Halász Bálint, Hana Naglik, Ion Andrei Puican, Jana Bodnárová, Juraj Raýman, Juraj Šebesta, Kátai Letti, Lackfi János, Liviu Chifane, Majoros Nóra, Marek Hudec, Mészöly Ágnes, Oana Paler, Oana Gheorghiţă, Paulína Feriancová, Silvia Demovičová, Simon Réka Zsuzsanna, Somfai Anna, Szabó T. Anna, Zuza Ferenczová

Illusztráció © Adela Holdon, Alexandra Ciocan, Almás Zsófi, Budai Lotte, Diana Popescu, Elena Şteică, Emese Medvés, Godina Eszter, Ioana Sabău, Ira Shlyakhta, Iulia Cristina Tudosie, Iván Zsuzsanna, Jásdi Juli, Kenyeres Sára, Khor Fruzsi, Korcsog Réka, Lenka Šturmankinová, Maria Tender, Nikola Aronová, Oana Hajos, Oľga Trojaková, Paulína Pokryvková, Póth Rebeka, Rucsandra Enache, Simona Streberová, Szabó Zsófi, Veronika Pažická, Žaneta Aradská, Zuzana Bartová, Zuzana Šebelová

Fordítás © László Noémi, Pénzes Tímea

Magyar kiadás © Cerkabella Könyvkiadó, 2024
Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Felelős szerkesztő: Lovász Andrea
Olvasószerkesztő: Csörgei Andrea
Elektronikus könyv: Nagy Lajos
ISBN 978 615 663 035 3
www.cerkabella.hu

Körtánc

3 ország – 30 író – 30 illusztrátor – 12 fordító

A Körtánc közös alkotómunka eredménye: egy európai együttműködési projekt – TIME Together in the Middle of Europe – keretében három gyerekkönyvkiadó dolgozott együtt: a CERKABELLA Könyvkiadó Magyarországról, az EDITURA CASA Romániából és a ZELENÝ KOCÚR Szlovákiából. Országonként 10 író, 10 illusztrátor, 4 fordító, zsűritagok, szerkesztőségek, színészek dolgoztak egy csapatként.

A Körtánc az összetartozásról, az együttműködésről szól, arról, hogy mekkora felszabadító erőt teremt, örömet okoz egymásra hangolódni, felvenni egymás ritmusát.

A közös munka eredménye egy öt különböző nyelven, e-book és audiobook formátumban is megjelenő, gazdagon illusztrált gyerekirodalmi antológia és egy vándorkiállítás.

Köszönjük az irodalmi és illusztrációs zsűri munkáját!

MAGYARORSZÁG

Csörgei Andrea, Hermann Zoltán, Lapis József, Márton Evelin, Pauer Erika, Templomdombi Általános Iskola, Szentendre Kárpáti Tibor, Nagy Barbara, Révész Emese, Rofusz Kinga, Takács Mari

ROMÁNIA

Sînziana Popescu, Mircea Pricăjan, Bianca Mereuţă, Colegiul Naţional „Mihai Eminescu” Oradea, Colegiul Naţional „Emanuil Gojdu” Oradea Cristiana Radu, Andreea-Anamaria Meza, Elena Corina Andor, Ramona Novicov, Nicolae Ardelean

SZLOVÁKIA

Eva Andrejčáková, Lucia Molnár Satinská, Vlado Janček Hana Križanová, Kristína Soboň, Peter Michalík

Maria Tender

Szabó T. Anna
A nagy forgás

– Nagymama, baj van! – szaladt ki a kertbe Lili.

Nagymama épp a madáretetőt szedte le a fáról, tavasszal nem lesz rá szükség.

– Mi a baj, Lilikém? Miért vagy ilyen szomorú?

– Hanna nem akar velem táncolni. Kiküldött a szobánkból, azt kiabálja, egyedül akar maradni, ne is szóljak hozzá.

– Ne búsulj – nagymama letette az etetőt, és megsimogatta Lili fejét. – Hanna tizennégy éves, úgy érzi, kilökték a világból, és nagyon dühös. Nem érti, mi történik vele. Mintha vihar tombolna benne, nem tud megkapaszkodni semmiben.

– Miért nem fogja meg a kezem? Régebben minden reggel ugráltunk!

– Ő most táncolni is csak haragosan tudna. Tényleg jobb békén hagyni.

– Hogy vigasztalhatnám meg?

– Nem tudom… – nagymama tanácstalanul körülnézett, de hirtelen felvidult: – Nézd csak! Itt az első méhecske! Már virágport is hozott!

Csakugyan: az almafa bimbós ágára egy méh telepedett, a lábán sárgán virított a virágporgombóc. Lili odahajolt, beszélni kezdett hozzá:

– Ne szomorkodj, kicsi, itt vagyok, vigyázok rád.

– Nincs egyedül – mosolygott nagymama. – Mindjárt hazaér a kaptárba, ott rengetegen várják. Ő az első hírnök. Tudtad, hogy táncolni fog a többieknek?

– Táncolni? Kivel?

– Egyedül, de mindenki őt nézi majd. Körbe-körbe forog, térképet rajzol a tánccal, mindenkinek megmutatja a szerzeményét. A többi méh ebből tudja meg, hogy indulhat nektárért. Ilyen a méhtánc, nézd csak! – azzal nagymama előadta a méhkeringőt. Lili nevetett, a méh pedig riadtan elrepült.

A váratlan vigadozásra előkerült a bokrok alól Miska cica, és amikor nagymama végre megállt, dörgölőzve-dorombolva keringeni kezdett a lába körül, a reggelijét követelve.

– Ő is táncol! – kiáltott fel Lili. – És még énekel is hozzá!

– Táncoljam el a macskatáncot is? – ajánlkozott nagymama, és már kezdte is, de csak a dörgölőzést tudta utánozni, a dorombolást sehogy sem sikerült, és ettől mind a ketten akkorát nevettek, hogy a csapat cinke, ami az etető leszerelését figyelte a szomszéd kertből, sértődötten röppent fel.

– Én fészektáncot is tudok! – rikkantott fel Lili. – Amikor a cinke elkészül a házával, így fészkelődik el benne, nézd csak! – azzal Lili nagymama ölébe ugrott, és jól elfészkelődött. Miska macska olyan féltékeny képet vágott, hogy még jobban kellett nevetniük. Hanyatt estek, és ide-oda gurultak a fűben. Miska elfordította a fejét, és feltartott farokkal ballagott el a ház felé. Ettől még jobban gurguláztak és göcögtek és vinnyogtak és hahotáztak, belülről csiklandozta őket a tavaszi jókedv.

Már fájt az oldaluk, mire abba bírták hagyni. Akkor érezték csak meg, milyen hideg a föld, még kabátban is borzongató volt. Gyorsan felálltak, és leporolták magukat.

– Fázom, menjünk be – kérte Lili. – Jön a szél!

Ahogy megindultak Miska után, felettük kavarogni kezdtek az ágak, suhogtak a kis kerti tó körül a bambuszok. Nagymama megtorpant, elmosolyodott és susogva hajladozni kezdett, körbe-körbe-körbe.

– Bambusztánc, értem – vigyorgott rá Lili. – De ezt sokan kell csinálni, egyedül nem hatásos. Egy bambusz nem bambusz.

– Bambusztánc… könnyed, tajcsizó bambuszok… – tűnődött nagymama, és a mozdulatai folyékonnyá és lassúvá alakultak. Elhallgatott, megkomolyodott. Szertartásosan lebegtette a karját és hajladozni kezdett, ahogy a tajcsi órán tanulta.

– Milyen szép – sóhajtott fel Lili. Nem lepődött meg, mert már látta nagymamát a többiekkel mozogni a parkban, de soha nem gondolt arra, hogy olyan együtt az a sok idős ember, mint a szélben hajladozó bambuszliget. Nem is próbálta utánozni: tudta, hogy sokat kell tanulnia még.

Nagymama egy kecses mozdulattal befejezte a gyakorlatot, és azt mondta:

– Ha Hanna megint táncolna, nem lenne többet szomorú. Ha ráhangolódna megint a világra.

– Én ismerem ezt a táncot – jelentette ki Lili.

– Ő már nem, mert elfelejtette – szólt csendesen nagymama, ahogy a házhoz értek. A szélvédett tornácon leült a nádszékre, oda, ahol mesélni szokott. Lili a lábához telepedett a lócára. Egy ideig hallgattak. Aztán nagymama azt mondta:

– Bizony, minden táncol, csak észre kell venni. Minden énekel, csak rá kell hangolódni. A méhek zümmögésére, a gerlék püpögésére, a varjak együttfordulására a meleg légáramlatban. A víz körkarikáira, az árnyékok lengésére a fák alatt. Fúj a szél, elül és feltámad újra, fut-fut körbe a földön, zuhog az eső és felpárállik a víz, a magból fa lesz, a fából mag, kinek lassú az ideje, kinek gyors a ritmusa, de mind együtt vagyunk az ég alatt, együtt hallgatjuk a csillagok cirpelését a nyári éjszakákon, a hópelyhek pici neszeit télen, ahogy kavarognak és földet érnek. És fordul az ég is, táncolnak a bolygók a Nap körül, keringünk, együtt táncolunk mind, űrkörtánc, fénykeringő. Soha senki nincs egyedül, minden ember, minden létező lény a földön együtt forog az atmoszféra törékeny üveggömbjében. Ez a nagy forgás a legszebb körtánc a világon.

– Táncoljunk! – suttogta Lili, de nem mozdult, csak megszorította nagymama kezét.

Póth Rebeka

Ion Andrei Puican
Szeretnélek megismerni

A szemedbe nézek, és úgy érzem, sosem ismertelek igazán.

– Én pedig jobban ismerlek, mint ahogyan te önmagadat.

Gondolkodom… mikor találkoztunk először? Éjszaka volt? Vagy újesztendő? Nem. Meleg volt, kánikula. Nyár volt, annyi szent.

– És féltél a neved elárulni nekik.

Anna. Bannanán.

– Hát ez azért vicces, te is tudod.

Most már igen, most nevetek rajta. De gyakran megríkatott ez a gyümölcs. Tudod mi a legjobb? Hogy mindig is imádtam a banánt.

– Tudathasadásos dolog volt, mint egy Banana Split. De melyik a rosszabb, ha déli gyümölcshöz hasonlítgatnak, vagy ha sokallják, ami vagy? Bühnagy Anna. Telikanna.

– Elég! Szót se többet erről. A hideg kiráz, ha eszembe jut. Még most is érzem a vécécsésze hűvösét a homlokomon. Hogy kínlódtam, hogy minden kijöjjön! Hogy egy morzsányi étel se maradjon bennem. Semmi. Hogy eltűnjek. Úgy lefogyjak, hogy ne is lássam magam. Hogy senki se lásson.

– Tart még az öngyűlölet?

Néha rám jön. Eszembe jut.

– De magadról megfeledkezel. Ott kezdődik az öngyűlölet, amikor elfelejtjük, kik vagyunk.

Imádok táncolni. Mégsem szerettem táncolni soha, úgy éreztem, mindenki engem néz, meglátnak minden kis hibát. Ha picit is elvétem a ritmust, felszisszennek. Szinte hallom, ahogyan ujjonganak, ha esetleg megbotlom. Így van ez a tánccal, de az élet dolgaival is. Úgy kellene táncolni, ahogyan lélegzünk, nem? A DNS-ünkbe kéne legyen kódolva, nem? Minden táncfajtához egy kromoszómaspirál.

– Mindenkinek megvan a ritmusa. Tudod. Te mondod néha: megbotlunk, elesünk, kiesünk a ritmusból, aztán magunkhoz térünk. Hol könnyen, hol nehezen megy. Megbotlik mindenki, akár kinevet másokat, akár nem, akár ismeri ezt az egyensúly-dolgot, akár az az érzése, hogy vele aztán soha nem történhet ilyen.

Gratulálok az emlékezőtehetségedhez. De mire jó ez most? Most, amikor padlón vagyok, amikor megköveznek? Aki bűntelen, az kapja föl az első követ. Aki sosem botlott meg, az kapja föl az első követ. Súlyos, éles szavak, széles gesztusok és epés pillantások, és végtelenül áradó gyűlölet, teljesen indokolatlanul, megannyi kő, ami lassan eltemet. Bizonyos napokon teljesen szétesem. Bizonyos reggeleken úgy ébredek, mint ahogyan ma is. Egyedüli vágyam ilyenkor, hogy fejemre húzzam a kőpaplant, és visszaaludjak. Hátha új világot álmodom. És esetleg oda elszökhetek. Esetleg másnak álmodom magam, és amikor megébredek, olyan is maradok.

– Mondd csak, te miben hiszel?

Most? Semmiben. Nem is. Az életben, mint olyanban. Magamban, néha, bármilyen is vagyok. Megpróbáltak mindenfélét lenyomni a torkomon, szertartást, dogmát, Isten is, meg az egyház. Gyerekkoromban minden vasárnap templomba vittek. Gyónni küldtek. Érted? Miféle bűne lehet egy ötéves gyereknek? Egy hatévesnek? Mi bűnt követhetsz el, miközben írni tanulsz? Á… Bé… Cé… Dé… Oldozzon föl, pap bácsi, mert összekötöttem a betűket. Csókoljak kezet? Egyedüli esélyem a megváltásra ez?!

– Felfortyantál. Érthető. Nem tudtak jobbat. Senki sem tudott jobbat. Érteniük kellett. És annak ez volt a legegyszerűbb és leghatékonyabb módja, két harangkondulás között.

Az az ő dolguk! Gyerekkel nem bánhatnak így. Nem tölthetik meg mindenféle érthetetlen dologgal a fejét. Mesélhetnek neki, a jó mesét minden gyerek megérti. Ráébreszthetik a dolgok mélyén, az emberek lelkében rejlő csodákra. Megengedhetik neki, hogy önmaga legyen. Hogy gyerek legyen. Egy kis szerencsével ezt a gyerekséget egy életen át megőrizheti…

– Anna, te semmiben sem hiszel?

Mostanában? Mikor hogy. Meglepő módon néha hiszek az emberen túli, a húson, a földön, a forgalmon túli csodában, hiszek a látható, érinthető, beszippantható világon túli szépségben. Hiszek a földön járókat és a fellegekben járókat egyaránt összekötő energiákban. De nem nevezném Istennek, sem az ortodox, sem semmilyen más vallás Istenének. Egyáltalán, sehogyan sem szeretném megnevezni. Elég nekem, hogy létezik.

– Elég, bizony. Több is, mint elég. És akkor… itt az idő.

Igen. Fura, ugye? Vajon hányan beszélgetnek magukkal? Hányan állnak szóba saját félelmeikkel? A rettegéssel? A pánikrohammal? A gondolataikat, cselekedeteiket, egész lényüket állandó reszketésben tartó szorongással? Vajon hányan adtak nevet e szorongásnak? Te tudod, Nanna?

Anna a kagylóba ejtette a fogkeféjét. Szárazon koccant. Figyelmesen megnézte magát. Minden fogát alaposan körültáncolta. Minden gondolatát alaposan körültáncolta. A tükör bepárásodott. A fürdőszobán meleg, nedves köd ült. Az életére emlékeztette. A kamaszkor ködére. Sehogyan sem tudta elképzelni, az a köd majd hogyan oszlik el. De el kell oszlania…

Nikola Aronová

Oana Gheorghiţă
Fogd a kezem

– Máriusz vagyok, tizennégy éves. Nem vagyok már gyerek, a nagyok mégsem bíznak meg bennem, mintha bármelyik pillanatban robbanni kész puskaporos hordón ülnék, úgy bánnak velem. Mintha Damoklész kardja függene a fejem fölött.

A szüleink is voltak kamaszok. Igaz, az jó régen volt már, de komolyan, most szemellenzővel mászkálnak a világban, mintha mindent elfelejtettek volna, mintha agymosáson estek volna át.

Tegnap, amikor a suliból hazaértem, anya elővett: Szünetben mit csinálok? Cigizek? Kikkel lógok együtt? Ugyanis cigiszagú volt a ruhám. Előadta nekem, hogy a dohányzás káros az egészségre, és megpróbált rávenni arra, hogy beismerjek valamit, amit nem is követtem el. Azt mondtam neki, hogy egy felsős szünetben a vécében cigizik. Szóba álltam vele, és a ruhám azonnal füstszagú lett. De nem hitt nekem. Mondtam neki, hogy soha nem cigiznék, egyáltalán nem vonz, de hiába, már beképzelte magának, hogy füstölök. Elsírta magát, én meg dühösen becsaptam magam mögött a szobám ajtaját.

Tudom, hogy a szüleim csak a javamat akarják, és mindent megtesznek értem, de annyira szeretném, ha bíznának bennem, és nem akarnának állandóan minden lépésemről tudni.

– Fogd a kezem! – szólt a félénken mosolygó lány, aki tőle balra ült.

Helén vagyok, tizenhárom éves. Általában egyedül érzem magam, senki sem ért meg. Tipikus félénk lány vagyok, nagy csapatban teljesen elveszettnek érzem magam. Gyakran az az érzésem, láthatatlan vagyok. Nagyon szeretnék olyan lenni, úgy viselkedni mint a többiek, szeretnék könnyedén élni és lazán, de valami mindig visszahúz, mindig ott a fal, amit képtelen vagyok ledönteni. Átlátszó fal húzódik köztem és a többiek között. Néha úgy érzem, egyenesen szánalomból köszönnek vagy válaszolnak nekem. Mindig magamon érzem a tekintetüket, az tükröződik benne, hogy fura vagyok, egészen más, mint ők, és más világban is élek.

Egy napon az egyik osztálytársnőm lenéző mosollyal, szó nélkül elhúzott mellettem. Hallottam, ahogy a hátam mögött kacag, a többi lánnyal rólam pusmog. Jól elgúnyolódtak azon, hogy csak hallgatok, mint a kuka, hogy szégyellős vagyok, hogy nem tudom elengedni magam, csak úgy egyszerűen, ahogyan ők.

Igen, tudom, ilyen vagyok, az embernek el kell fogadnia magát, de mégis, szeretném, ha több önbizalmam volna, ha harcolni tudnék azért, amit akarok, ha kiállnék magamért.

– Fogd a kezem! – szólt egy fiú, aki barátságosan nézett rá, és azt mondta, hogy majd minden rendbe jön.

Eduárd vagyok, tizennégy éves. Én vagyok a menő fiú, mindenki a barátom szeretne lenni. Mi vagyunk a suliban a rosszfiúk, és mondanom sem kell, kezdettől fogva tetszett nekem, hogy ez így van. De aztán valami megváltozott. Olyasmiket csináltam, amire nem vagyok büszke: egyeseket megaláztam, éreztettem velük, hogy mennyire menőbb vagyok náluk, és ez most már zavar. Ki akartam tűnni, de nem feltétlenül a jobbik felemmel. Órán már egyáltalán nem figyeltem, zavartam a többieket. Aztán leromlottak a jegyeim, a magatartásom, a szüleimet egyre gyakrabban rendelték be az igazgatói irodába.

Egy idő után minden balul sült el, és hiába volt egy zsák barátom, úgy éreztem, rossz úton járok. Elveszettnek, magányosnak, hibásnak éreztem magam.

Mostanában igyekszem megváltozni, igyekszem rendesebben viselkedni.

– Fogd a kezem! – szólt szelíden mellette valaki.

Médea vagyok, tizenkét éves. A suliban egyesek még mindig úgy bámulnak rám, mintha valami más volnék, nem ember. Mert roma vagyok. Normálisan öltözöm, pont úgy, mint ők. Ugyanazt tanulom, amit ők, igyekszem, hogy a lehető legjobb legyek. Ők azonban nem a közöttünk lévő hasonlóságokat látják, a természetes különbségeket pedig nem fogadják el, és a bőr színén túl semmit sem vesznek észre.

Kezdettől fogva beskatulyáztak. Az elején senki sem akart mellém ülni, mindenki elkerült, mintha pestises volnék. Pár nap után az egyik lány, aki a többieknél jóval tartózkodóbb, rám mosolygott, és megkérdezte, lehet-e a padtársam. Örültem neki, és reméltem, hogy rendbe jönnek a dolgok. Most a legjobb barátnők vagyunk.

Nem nyugszom addig, amíg rá nem veszem a többieket arra, hogy másként gondolkodjanak, és senkit ne a bőrszíne alapján ítéljenek meg. Remélem, sikerül.

– Fogd a kezem! – visszhangzott a játék vezérmondata. A kezek békésen egymásba kulcsolódtak.

Aura vagyok, tíz éves! Az osztálytársnőim kinevetnek, mert nincsenek olyan menő, márkás cuccaim, mint nekik. El is sírom magam, amikor mondják, és szégyellem, hogy csak ezeket az egyszerű, agyonmosott ruhákat hordom. Tudom, hogy semmi okom sírni, sem szégyenkezni emiatt. Másoknak még ennél is kevesebb ruhájuk van. Nekem ott a családom, és ez mindennél fontosabb. Sokszor azt gondolom, a többiek azért rosszindulatúak, mert valami hiányzik nekik.

A szüleim azt mondták, ne gyötrődjek emiatt, ne vegyem a szívemre, ha csúfolnak, de nem nagyon megy. Bánt, amit csinálnak. Hálás leszek mindazért, ami az enyém, és igyekszem elengedni a fülem mellett a csúfolódók szavait. Talán ettől ők is megváltoznak kicsit.

– Fogd a kezem! – szólt Tamara néni, aki az ingyenes gyerekfoglalkozást szervezte kamaszoknak minden szombaton.

A Fogd a kezem! Ismerd meg, fogadd el! foglalkozáson résztvevők nyíltan beszélhettek gondjaikról, megoszthatták egymással, min mentek keresztül, mit éreztek, mire vágynak. Megbeszélhették, ki mit gondol, Tamara néni tanácsokat adott nekik, sőt, egymásnak is tanácsot adhattak, utána rajzoltak, festettek, táncoltak, olvastak. És igaz, hogy az elején nagyon nehezen szólaltak meg, lassanként megértették, hogy ha beszélnek róla, ha támogatják egymást, minden félelem legyőzhető.

Ez a biztonságos, elfogadó környezet valóságos gyógyító csodaként működött!

Iulia Tudosie

Kátai Letti
Táncos

– Ne aggódjon, anyuka, minden rendben van. A gyerek makkegészséges, de ajánlanám a New Geese Vitaminkészítményt. Receptre kapható, tessék beváltani – böffentette félvállról a doktor, és már újra a monitort szuggerálta. Amint Janka és az anyukája kiért az utcára, a lány felvette a fülhallgatóját, és úgy sétáltak egymás mellett, mint akik nem is ugyanabban a világban élnek. Az anyja nem szólt, nem rázta a fejét. Tudta, a kamaszokat hagyni kell, hadd éljenek a saját párhuzamos világukban, amíg lehet. Hamarosan úgyis vége lesz ennek a korszaknak is, aztán jön a nagybetűs élet, hajaj.

Jankát általában minden irritálta, ami a közvetlen környezetében zajlott. Inkább bekuckózott suli után a szobájába, és jazzt hallgatott. A hűvös, kék érzés ilyenkor kicsit barnára váltott. Az apjával érezte magát, aki most is egy távoli országban turnézott a zenekarával. Ebbe a képzelt világba álmodta magát. Egyszer japán poszáták cserregtek körülötte, máskor észak bölényei bőgtek, mint megannyi basszusklarinét.