A fordítás Conn Iggulden: Wars of the Roses,

Book Tree: Bloodline (Penguin Books) alapján készült

Szerkesztette: Rózsa Judit

A kötetet és a borítót tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Előzék: Rózsa Edit

Copyright © 2015 by Conn Iggulden

Hungarian translation © Bihari György, 2016

Copyright © Gabo Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-361-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Apámnak türelméért és humoráért

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

2014 szeptemberében elvesztettem apámat, ami hatalmas csapásként ért. Kilencvenegy éves volt, azért nem kellett, hogy váratlanul érjen, mégis az történt.

Gyermekkorunk fái nem dőlnek ki csak úgy – mígnem aztán mégis, és a világ nem tartja meg őket többé.

Néhány nagyon közel álló ember támogatása nélkül ez a könyv valószínűleg nem fejeződött volna be. Nekik köszönhetően, azt hiszem, ez a történet sikerült a legjobban. Megírtam, mit érezhetett ötszáz évvel ezelőtt Edward York és Richard Warwick apjuk elvesztésekor.

Köszönettel tartozom ügynökömnek, Victoria Hobbsnak, testvéremnek, David Igguldennek, barátomnak, Clive Roomnak és mindenek előtt feleségemnek, Ellának.

Conn Iggulden

A SZEREPLŐK LISTÁJA

Margit királyné, Anjou Margit, René Anjou lánya, VI. Henrik felesége

Derry Brewer, VI. Henrik kémfőnöke

George, Clarence hercege, IV. Edward és Richard Gloucester hercegének testvére

John Clifford, Clifford bárója, megölte Edmundot, Richard York fiát

Andrew Douglas, skót főnemes

IV. Edward, Anglia királya, Richard Plantagenet, York hercegének a fia

William Neville, Lord Fauconberg, Warwick grófjának nagybátyja

Richard Gloucester, Richard York fia, IV. Edward és George Clarence hercegének testvére

Sir John Grey, VI. Henrik alattvalója, Elizabeth Woodwille első férje

Guelders Mária, II. Jakab skót király özvegye

VI. Henrik, Anglia királya

Sir Thomas Kyriell, VI. Henrik testőre

Albert Lalonde, Lajos király kancellárja

XI. Lajos, Franciaország királya, Margit királyné unokatestvére

John Neville, Montagu bárója, Warwick gróf testvére

Anne Neville, Warwick gróf lánya

George Neville, yorki érsek, Warwick grófjának testvére

Isabel Neville, Warwick gróf lánya

John de Mowbray, Norfolk hercege

Henry Percy, Northumberland grófja, a Percy-ház feje

Henry Percy, akit kitagadtak a Nothumberland grófi családból

Hugh Pucher, Richard York intézője

Richard Woodwille, Rivers bárója, Elizabeth Woodwille apja

Edmund, Rutland grófja, Richard yorki herceg fia, Sandal váránál elesett a harcban

Alice Montacute, Salisbury úrnője, Salisbury gróf felesége, Warwick gróf anyja

Richard Neville, Salisbury grófja, Genti János unokája, Sandal váránál elesett a harcban

Henry Beaufort, Somerset hercege, megfosztották rangjától, miután apja elesett az első St Alban’s-i csatában

Owen Tudor, Catherine de Valois második férje, elesett a Mortimer’s Cross-i csatában

Anne Beauchamp, Warwick úrnője, Warwick gróf felesége

Richard Neville, Warwick grófja, Salisbury gróf halála után a Neville-ház feje, a későbbi királycsináló

Edward Westminster, walesi herceg, VI. Henrik és Margit királyné fia

Whethamstede apát, St Alban’s apátja

Antony Woodwille, Elizabeth Woodwille testvére

Elizabeth Woodwille – Grey, IV. Edward felesége

John Woodwille, Elizabeth Woodwille testvére

Cecily Neville, York hercegnője, Richard yorki herceg felesége, Genti János unokája, IV. Edward anyja

Cecily York, IV. Edward és Elizabeth Woodwille lánya

Elizabeth York, IV. Edward és Elizabeth Woodwille lánya

Richard Plantagenet, York hercege, III. Edward ükonokája, Sandal váránál elesett a harcban

ELŐSZÓ

A szél, amely rángatta őket, eleven volt, rosszindulatú. Váratlan lökéseivel elakasztotta a lélegzetüket, hidegségével megfájdította a tüdejüket. A két ember vacogott, de azért csak másztak tovább fölfelé a vashágcsón, amely égette a kezüket. Noha nem néztek le, érezték a bámész tömeget a mélyben.

Mindketten messze délről, ugyanabból a middlesexi faluból származtak. Hosszú-hosszú utat tettek meg hazulról, de nekik és uruknak személyesen Margit királyné adta a feladatot, és csak ez számított. Még Sandal váránál is északabbra lovagoltak, otthagyva a véres mezőt és a lecsupaszított, sápadt tetemeket. Zsákokat vittek a szélviharban York városába.

Sir Stephen Reddes alulról figyelte őket, kezével védve az arcát a szélben szálló hódarától. Nem véletlenül választották épp a Micklegate-kaput. A délről érkező angol királyok mindig ezen a kapun lovagoltak be Yorkba. Nem érdekelte, hogy embereit a jég veri, a sötétség pedig olyan sűrű, mint a füst a levegőben. Feladatot, parancsot kaptak, és ők mindhárman hűséges alattvalók voltak.

A tömeg feje fölött Godwin Halywell és Ted Kerch megérkezett a keskeny deszkapárkányra. Kimerészkedtek rá, időnként hátradőlve, amikor attól féltek, hogy lesodorja őket egy vad szélroham. A sokaság, amely sűrűbb lett alattuk, fehéres csillogást kapott a sötét üstökökre ülő darától. A házakból és kocsmákból folyamosan cammogtak elő új és új alakok, néhányan választ követelve a falakon álló helyiektől, de nem kaptak. Az őrök sem tudtak többet.

A kőbe kurta vasnyársakat ágyaztak jó háromméternyire a földtől, elég magasan ahhoz, hogy a kivégzettek barátai ne érhessék el őket. Összesen hat hajolt ki a város fölé a jófajta római vakolatból. Négy rothadó fej tátogott bele az éjszakába.

– Ezekkel meg mit csináljunk? – kiáltotta Halywell. Tanácstalanul mutatta Kerchnek a kettejük között sorjázó fejeket. Arra nézvést nem kaptak parancsot, mi legyen a bűnözők maradványaival. Halywell halkan elkáromkodta magát. Kezdett kijönni a béketűrésből, mert a jeges korbács egyre jobban csípte a bőrét.

A düh kioltotta benne a viszolygást. Az első fejért nyúlt, megmarkolta. A száj tele volt csúszkáló fehér jégkásával. Noha tudta, hogy ez bolondság, attól félt, hogy a fej beleharap a kezébe, ezért nem tudta rávenni magát, hogy a szájába nyúljon. Ehelyett beakasztotta az ujjait az állkapocs alá, annál fogva lerántotta a nyársról, és egyszerűen belehajította a sötétbe. A lendülettől majdnem ő is utána esett. Elfehéredő ujjakkal, zihálva kapaszkodott a kövekbe. Odalent kiáltások harsantak, a sokaság hullámzott. Az embereket megriasztotta, hogy súlyos, veszedelmes tárgyakkal parittyázhatják őket a kaputoronyból.

Halywell pillantása megkereste Kerchet a kapu másik oldalán. Komor beletörődéssel néztek össze: két ember, akiknek rút feladat jutott, miközben mások a viszonylagos biztonságból figyelik és bírálják őket. Időbe telt, amíg eltávolították és ledobták a maradék fejeket. Az egyik olyan hanggal ment szét alattuk a kövön, mintha cserepet törnének.

Halywell úgy vélte, nem kell az összes nyársat letisztogatniuk. Csak három fejet hoztak magukkal a két zsákban, de valamiért nem látszott helyénvalónak, hogy közönséges bűnözők mellé szúrják fel őket. Váratlanul az jutott az eszébe, hogy Krisztus latrokkal osztotta meg a Koponyák hegyét. Sietve megrázta a fejét, és inkább a munkájával törődött.

Jobb válláig emelte zsákját az üvöltő szélben, és addig kotorászott benne, amíg hajba nem akadt a keze. A fejek a vászonhoz ragadtak a vértől, Halywellnek félig ki kellett fordítania a zsákot, miközben csaknem ismét lebucskázott a falról a nagy erőlködésben. A félelemtől és fáradtságtól zihálva megvetette a lábát, és előrántotta Richard Neville-nek, Salisbury grófjának a fejét.

A kezére tekeredett haj vasszürke volt, a szem nem akadt fent, ezért úgy rémlett, mintha egyenesen Halywellre bámulna az ernyedt arcból a fáklyafényben. Halywell elmotyogott egy már félig feledésbe ment imát. Szeretett volna keresztet vetni, vagy legalább lefogni a gróf szemét. Azt hitte, hozzáedződött a borzalmakhoz, de hogy egy halott ember figyelje, ez valami új volt.

Nem kis feladat volt feltűzni a fejet a nyársra. Halywellnek nem magyarázták el, mintha minden értelmes embernek eleve tudnia kéne, hogy megy ez. Ám ő gyerekkora egyik nyarát véletlenül azzal töltötte, hogy tucatnyi legénykével együtt disznókat és birkákat vágott, amin keresett alkalmanként egy-egy ezüstfityinget, vagy egy darab csillogó májat, amit hazavihetett. Úgy rémlett, kell lennie a koponya alján egy lyuknak, de a sötétben nem találta. A zokogással küszködve tologatta ide-oda a fejet. A keze csúszott, a foga vacogott. Mindeközben a sokaság neveket dünnyögött és kitartóan figyelt.

A vasrúd hirtelen besüppedt, átszúrta az agyat és meg sem állt a koponyacsontig. Halywell megkönnyebbülten sóhajtott. Alatta sokan keresztet vetettek. Kezük úgy mozgott, mintha szárnyak suhognának.

Előhúzta a második fejet, amelyet jófajta, sötét haj borított, sokkal sűrűbb az elsőnek a szürke fürtjeinél. Richard, York hercege a halála pillanatában simára volt borotválva, bár Halywell azt hallotta, hogy a borosta magától is nő még egy ideig. Alighanem így van, mert az állkapocs kellemetlenül szúrt. Igyekezett nem nézni az arcba. Szorosan behunyta a szemét, mielőtt belenyomta volna a koponyát a cövekbe.

Keresztet vetett szivárgó nyálkától mocskos kezével. A túloldalon Kerch kitűzte a harmadik fejet York mellé. Mindenki azt mondta, hogy ez gonoszság volt. A szóbeszéd szerint Edmund, York fia elmenekült a csatamezőről. Clifford báró utolérte és levágta, csak azért, hogy búsítsa az apját.

A fejek frissek voltak, leesett az álluk. Halywell hallott már funerátorokról, akik felvarrták az állkapcsot, vagy maroknyi kátránnyal csukták össze. Nem hitte, hogy számítana. A halott, az halott.

Látta, hogy Kerch visszafordul a kőbe foglalt vashágcsóhoz. Végeztek a munkával. Halywell éppen követni akarta, amikor meghallotta, hogy Sir Stephen felkiált neki. Alig értette a szavakat a szélben, de az emlékezete jól szolgált. Hangosan elkáromkodta magát.

A zsák mélyén megbújt egy papírkorona, merev és sötét a rászáradt vértől. Halywell széthajtogatta, és gyanakodva sandított York fejére. Maroknyi vékony szilánk is volt az övéről lógó erszényben, amelyeket száraz nádból hasított. Közelebb hajolt a fejhez, és tincsenként rátűzte a koronát a sötét hajra, miközben az oktalanságról dünnyögött. Hát ez így talán megmarad egy darabig a torony szélárnyékában, de az is lehet, hogy mire leér a hágcsón, a koronát már a város túlsó végébe repítette a vihar. Őt ugyan nem érdekli. A halott, az halott, és ennyi számít. Mint ahogy a mennyei seregeket sem érdekli, hogy arany-e vagy papír a koronád. Ott már nem számít. Kit akartak itt megsérteni? Halywell nem látta.

Óvatosan rálépett a létrára és megindult lefelé. Ahogy a szeme egy szintbe került a karóra tűzött fejekkel, megállt, és végignézett rajtuk. York jó ember volt, vitéz férfi, legalábbis ezt hallotta. Salisbury szintúgy. Csakhogy a trónra törtek, és mindenüket elveszítették. Majd elmesélheti az unokáinak, hogy ő volt az, aki feltűzte a városfalra York fejét.

Egy pillanatig úgy rémlett, van ott valaki, érezte a leheletét a nyakán. A szél mintha megenyhült volna. Halywell csendesen bámulta a három megalázott embert.

– Isten legyen mindnyájatokkal – suttogta. – Bocsássa meg bűneiteket, ha nem volt időtök, hogy megkérjétek rá. Fogadjon magához benneteket, cimborák. És áldjon meg titeket, ámen.

Utána leereszkedett a hágcsón, el abból a rémítő csendből, vissza a nyüzsgő tömegbe, az emberi zajba és a tél hidegébe.

1461
A mosolygó, késsel a köpeny alatt

1.

– Túl nagy ügyet csinálsz belőle, Brewer! – fortyant fel Somerset, és odatartotta lovaglás közben az arcát a szélnek. – „Az Úr pedig megy vala előttök felhőoszlopban”, nem igaz? „Columna nubis”, ha ismered az Exodust. Fekete rovások a légben, Brewer! Ez majd istenfélelemre tanítja azokat, akik még szembeszállnak velünk. Nincs ezzel semmi baj. – A fiatal herceg hátranézett a mögöttük emelkedő, zsíros füstoszlopokra. – Summa summarum, az embereknek enniük kell. Mit számít néhány falu mindazok után, amit elértünk? Feketére égetném az eget, ha ez kell ahhoz, hogy a legények jóllakjanak. Na? Egyébként az ember azt várná, hogy ebben a hidegben legalább örülnek egy jó kis tűznek.

– A hírek azonban előttünk járnak, nagyuram – felelte Derry Brewer, elengedve a füle mellett az otromba élcet. Igyekezett udvarias lenni, bár a hasa mintha a gerincére száradt volna, és a bendőjében ordított az éhfarkas. Az ilyen pillanatokban hiányolta Somerset apját, a körmönfont, okos öregurat. A fia elég értelmes, de nincs benne mélység. A huszonöt éves Henry Beaufortba szorult egyfajta katonás önbizalom, amit a férfiak szeretnek követni. Kitűnő kapitány lett volna belőle, ám sajnálatos módon a királyné hadának a főparancsnoka volt. Derry ezt észben tartva próbálta meg ismét kifejteni a véleményét.

– Nagyuram, elég baj, hogy a futárok már viszik délre York halálhírét, miközben mi az összes helységben megállunk utánpótlásért. Portyázóink rabolnak, gyilkolnak, az emberek egész napja azzal telik, hogy igyekeznek utolérni őket, miközben a helybeli legények lóhalálában riasztják az utunkba eső szomszéd falut. Egyre nehezebb ennivalót találni, nagyuram, mert azok, akik inkább ragaszkodnak javaikhoz, már úgyis elrejtették előlünk. És bizonyára tudod, hogy az emberek miért gyújtogatnak. Ha minden egyes faluban, amely mellett elhaladunk, el akarják tüntetni a bűneik nyomát, az egész ország fegyverhez kap, még mielőtt meglátnánk Londont. Nem hiszem, hogy ez a szándékod, nagyuram.

– Arra is rá tudnál beszélni egy embert, hogy adja el neked a gyerekeit. Ebben nem kételkedem, Brewer – válaszolta Somerset. – Nálad mindig készen áll egy nyomós érv. Csakhogy túl régen vagy egy királyné embere. – Annyira bízott a rangjában és a hatalmában, hogy simán képes volt némi sértő nyomatékot adni a szavainak. – Igen, úgy vélem, ez a gond. Te nyilvánvalóan türelemmel várakoztatnál bennünket minden helyi piacnál, alkudozva vagy könyörögve néhány kondér pörköltért vagy hízott kappanért. És elnéznéd, ahogy éhezünk. – Fölemelte a hangját, hogy a körülöttük menetelő sorokban is hallják. – A mai nap ezeké az embereké, érted? Tekints legényeinkre, hogyan taposnak kilométer széles utat maguknak íjászaink és katonáink, akikben még frissen él a győzelem. Látod-e, hogy most is készen állnak a harcra? Csak rájuk nézel, és máris tudod, milyen vitézül harcoltak. Figyeld csak, milyen büszkék!

Hangjának erősödő harsogása választ követelt, és a katonák meg is éljenezték szavait. Somerset önelégülten fordította vissza a tekintetét Derry Brewerre.

– A vérüket ontották, Brewer. Legyőzték ellenségeinket. Most pedig marhahúst és birkát kapnak enni, mielőtt rászabadítjuk őket Londonra. Kényszerítjük Warwick grófját, hogy adja ki Henrik királyt, és alázatosan könyörögjön bocsánatunkért mindama bajokra, amelyeket művelt.

Annyira magukkal ragadták képzelgései, hogy fölnevetett. – Én mondom neked, ismét rendbe szedjük a világot. Érted, Brewer? Mit számít, ha az emberek vadultak egy kicsit Granthamben, Stamfordban, Peterborough-ban vagy Lutonban! Még ha magukkal visznek is pár sonkát, ami a kezük ügyébe került, a gazdának akkor is minket kell pártolnia, amiért megvédjük Yorktól! – Volt annyi esze, hogy suttogássá halkította a hangját a folytatáshoz. – Ha meg elmetszettek néhány gégét, vagy megpocsékoltak egy-két parasztlányt, az csak jobban fűti a vérüket. Mi vagyunk a győztesek, Brewer, köztünk vagy te is. Legalább egyszer hagyd, hogy forrjon a véred, ne ronts el mindent a félelmeiddel és a fondorkodásoddal.

Derry nehezen palástolt haraggal viszonozta az ifjú herceg pillantását. Henry Beaufort kellemes és jóképű ember volt – és rengeteget tudott beszélni, ha maga felé kellett hajlítania valakit. De hát olyan fiatal! Somerset pihent és jókat evett, miközben York herceg falvait porig égették. Lerombolták Granthamet és Stamfordot, Derry olyan szörnyűségeket látott azokon az utcákon, amelyeknek kegyetlensége semmiben sem maradt el a franciaországiakétól. Feldühítette, amikor olyanokat kellett hallania egy pökhendi ifjú nemestől, hogy ezek az emberek kiérdemelték jutalmukat.

Margit királynéra pillantott, aki előttük lovagolt sötétkék köpenyében, a fejét Percy grófja felé fordítva beszéd közben. Hétéves fia, Edward egy pónin kocogott mellette, szőke feje le-lekonyult a kimerültségtől.

Somerset észrevette a kémfőnök pillantását, és fülig szaladt a szája, amikor összemérte magabiztos ifjúságát ezzel az öregemberrel. – Margit királyné a férjét akarja visszakapni, Brewer mester, nem kíváncsi a te asszonyoknak való aggályoskodásodra az emberek viselkedése miatt. Nem hagyhatnád, hogy ő legyen a királyné? Most az egyszer?

Mély lélegzetet vett, hogy hátraszegje a fejét, és hahotázzon egyet a saját humorán. Derry abban a pillanatban lehajolt, elkapta kesztyűs kezével a herceg sarkantyúját, és megrántotta. Somerset ordítva fordult le a lováról, az állat táncolni kezdett, rángatta a szárat. Az egyik hercegi láb majdnem egyenesen mutatott az ég felé. Somerset eszeveszetten kapálózott, hogy visszaküzdje magát a nyeregbe. Néhány hűdött pillanatig fejjel lefelé zötyögött, jó rálátással a lova szerszámára.

– Óvatosan, nagyuram – intette Derry, és megbökte a gebéjét, hogy növelje a távolságot kettejük között.

Főleg magára haragudott, amiért elveszítette az önuralmát, de a hercegre is dühöngött. Margit ereje, tekintélye elsősorban abból eredt, hogy igaza volt. Az egész ország tudta, hogy Henrik király az áruló yorkiaknál raboskodik. Sajnálták a királynét és a kisfiát, amiért földönfutó módjára kell támogatókat keresniük ügyüknek. Ez a kép talán ábrándos volt, de még olyan jó embereket is megindított, mint Owen Tudor, és olyan seregeket hozott a csatatérre, amelyek egyébként otthon maradtak volna. Ez ajándékozta meg őket a győzelemmel, ezért kezdett emelkedni végre a Lancaster-ház az oly sokáig tartó megaláztatás után.

Ha a skótok és északiak serege büntetlenül gyilkolhat, erőszakoskodhat és fosztogathat Londonig, az nem segíti Margit ügyét, nem nyer meg neki új embereket. Ezek itt félig részegek a friss győzelemtől. Látták, hogyan kényszerítik térdre és ölik meg Richard Plantagenetet, York hercegét. Látták, amint leghatalmasabb ellenségeik fejét elviszik, hogy York városának falán húzzák karóba őket. Már kihűlt a harc láza és fejvesztett rémülete, de ez a tizenötezer ember még mindig úgy őrizgeti magában a győzelmet, mint pénzt az erszényben. Tízéves küzdelem ért véget, York elhullott a harcmezőn, becsvágya megtört. A mindent jelentő győzelmet kemény küzdelemben szerezték meg. Az emberek, akik leütötték York fejéről a sisakot a nyakazáshoz, jutalmat követeltek – ételt, bort, aranykupákat az oltárról, bármit, ami adódott.

Brewer mögött olyan messzire nyúlt el a menetoszlop, hogy a vége beleveszett a téli párába. Pucér lábú skótok kutyagoltak együtt az alacsony walesi íjászokkal és a szálas angol közkatonákkal, valamennyien lesoványodva, rongyosan, de törhetetlen büszkeséggel.

Tíz méterrel hátrébb a kivörösödött arcú ifjú Somerset herceg az egyik embere segítségével visszakapaszkodott a nyeregbe. Vasvillaszemmel nézték Derry Brewert, aki mímelt tisztelettel érintette meg a homlokát. A páncélos lovagok mindig felcsapták sisakjuk ellenzőjét, ha uraik elhaladtak előttük, hogy látsszék az arcuk. A mozdulatból egyfajta tisztelgés lett, Derry azonban látta, hogy a nagyképű fiatalember, akit kivetett a nyeregből, cseppet sem enyhült meg tőle, és ismét átkozta a hirtelen természetét. Szempillantás alatt vörösbe borul előtte a világ, és akkor aztán nem néz sem istent, sem embert. Mindig ez volt a gyengesége, bár igaz, egész jó érzés a sutba vágni minden óvatosságot. Csak hát túl öreg már ehhez. Ha nem lesz elővigyázatosabb, még megöli valamelyik ifjabb kakas.

Félig-meddig arra számított, hogy Somerset odarúgtat hozzá, és jóvátételt követel, de látta, hogy az a másik ember valamit sugdos a fülébe. Méltatlan dolog a kicsinyes civakodás, pláne egy főrangúnak. Derry sóhajtott. Most néhány éjszakán keresztül alaposan meg kell fontolnia, hol hál, és sehova sem szabad egyedül mennie. Világéletében el kellett viselnie a nagyurak pökhendiségét, tudta róluk, jól tudta, hogy joguknak, mondhatni főfoglalkozásuknak tekintik, hogy elégtételt követeljenek a sértésekért, nyíltan vagy alattomban. És a sértegetőknek valamiért bele kellett menniük a játékba, kitérve és lapulva legjobb tehetségük szerint, addig, amíg helyre nem állt a dolgok rendje, amikor is ájultra verve, esetleg néhány ujjal vagy füllel rövidebben találtattak lenni.

Az öregedés tehette, hogy Derrynek nem volt többé türelme az effajta játszadozáshoz. Tudta magáról, hogy ha Somserset ráküldene két verőlegényt, ő válaszul torkát szegné a hercegnek valamelyik éjszakán. Ha valamit megtanult a háború éveiben, akkor azt, hogy a hercegek és grófok ugyanolyan könnyen halnak meg, mint a közemberek.

Ez a gondolat visszahozta Somerset apját, akit St. Albans utcáin vágtak le. Az öreg herceg, az oroszlán volt. Meg kellett törniük, mert nem engedett.

– Isten tartson meg, barátom – mormolta Derry. – A fenébe! Na, jó, a kedvedért nem bántom. Csak vidd az utamból azt a páváskodó faszt, jó? – Az égre tekintett, mélyet lélegzett, és remélte, hogy öreg barátjának lelke hallja, amit mondott.

Égett fától és hamutól szaglott a levegő, kaparta a kémfőnök torkát. Előőrseik újabb oszlopokat építettek füstből és fájdalomból, miközben kihurcolták a kamrákból a sódart meg a sózott disznófőt, és elhajtották a bikákat, hogy út közben vágják le őket. A királyné menetoszlopa minden estére odaért ahhoz a ponthoz, amelyet tisztára söpörtek előttük. Huszonöt-harminc kilométert meneteltek, és nem érdekelte őket, hogy eggyel több falut vagy tanyát perzselnek föl, lánggal és korommal takarva el a bűnöket, ha látták a nyársra szánt, csapkodó kappant, amelynek még a felhasogatott csontjából is kiszopogathatják a velőt. Tizenötezer embernek enni kell, különben a királyné hadserege elapad az úton: vagy megszökne, vagy a zöld árkokban lelné halálát. Derry tudta ezt, mégis nyomasztotta a dolog.

A kémfőnök komoran lovagolt tovább, időnként megpaskolva élete egyetlen lovának, Megtorlásnak a nyakát. A vénecske állat elfordította a fejét és ránézett, répát várva. Derry mutatta üres tenyerét, mire Megtorlás elveszítette minden érdeklődését. Előtte a királyné és a fia léptetett tucatnyi nagyúr társaságában, még mindig peckesen a büszkeségtől, noha hetek teltek el azóta, hogy York elesett Wakefieldnél. A menetelés délre nem bosszúálló irtóhadjárat volt, hanem megfontolt erődemonstráció. Minden reggel levelek indultak támogatókhoz és ellenségekhez. Előttük volt London, és Margit nem akarta, hogy a férjét suttyomban megöljék, miközben közelednek.

Derry abban az egyben biztos volt, hogy nem lesz könnyű életben tartani a királyt. Warwick gróf az apját veszítette el Sandal váránál. A föld még fagyott, az éjszakák hosszúak: Warwick ugyanúgy szenvedhet a gyásztól, mint York fia, Edward. Két dühös fiatalember, akik ugyanabban a csatában lettek félárvák – és Henrik király sorsa az ő kezükben van.

Megborzongott, mert eszébe jutott, mit kiáltott York, mielőtt fejét vették: annyit értek el a Lancasterek, hogy szabadjára engedték a York fiakat. Megcsóválta a fejét, letörölte a felsőajkára csöppent, fagyott taknyot. A régi gárda egyesével távozik a világból. Akik itt maradtak, hogy a helyükre álljanak, kevésbé jó fából valók, amennyire Derry Brewer megállapíthatta. A legjobbak mind a föld alatt vannak.

Szélrohamok rázták a sátor oldalait. Warwick fölemelte a kupáját, és a két testvérére nézett.

– Apánkra – mondta.

John Neville és George Neville püspök megismételte. Ittak, noha a bor hideg volt, a nap pedig még annál is hidegebb. Warwick lehunyta a szemét, és rövid fohászt mondott az apja lelkéért. Körülöttük szél csattogtatta és lobogtatta a sátorvásznat. Olyan volt, mintha mindenfelől ostromolnák őket a vihar középpontjában.

– Ki olyan őrült, hogy télen háborúskodik? – kérdezte Warwick. – Ez a bor hitvány, de a többit már megittuk. Az vigasztal, hogy itt vagytok velem, nagy melákok, és nem kell alakoskodnom. Hiányzik az öreg.

Folytatni akarta, de a váratlanul rátörő keserűség elfojtotta a hangját. Lélegezni próbált, de minden levegő kiszaladt a tüdejéből, és elhomályosult előtte a világ. Hatalmas erőfeszítéssel, hosszan, lassan beszívta a levegőt a fogai között, és ezt addig ismételte, amíg ismét képes volt beszélni. Két testvére egész idő alatt csak állt némán.

– Hiányzik a tanácsa és a szeretete – folytatta Warwick. – Hiányzik a büszkesége, még az is, hogy csalódott bennem, mert legalább élt, hogy ezt érezhesse. – Öccsei egyetértően somolyogtak. – Most már minden elvégeztetett, nem változtathatunk rajta. Egy szavamat sem vonhatom vissza, és nem tudathatom vele, mit tettem az ő nevében.

– Isten meghallgatja imáidat, Richard – felelte George. – Ami ezen túl van, az szent misztérium. A kevélység bűnébe esnél, ha azt gondolnád, hogy felfedheted, mit tervez isten velünk vagy a családdal. Erre sosem leszel képes, fivérem, és nem szabad gyászolnod azokat, akik már bementek az örök üdvösségre.

Warwick szeretettel megmarkolta a püspök tarkóját. Meglepő módon vigaszára szolgáltak ezek a szavak, és büszke volt az öccsére.

– Hallottál valamit Yorkról? – folytatta higgadtan George Neville.

A három Neville fiú közül a püspököt rázta meg a legkevésbé az apjuk halála: nyoma sem volt rajta John veszett dühének vagy a komor bosszúvágynak, amellyel Warwick ébredt minden reggel. Akármi várt még rájuk, nekik kárpótlás járt a bajokért és kínokért, amelyeket el kellett viselniük.

– Edward nem ír – válaszolta leplezetlen ingerültséggel Warwick. – Még azt sem tudnám, hogy megverte a Tudorokat, ha embereim nem fogják el és vallatják ki a rongyos menekülőiket. Amikor utoljára hallottam róla, Edward York a halott walesi íjászok halmán ülve fojtotta borba a bánatát az apja meg az öccse után. Nem törődött az üzeneteimmel, hogy mekkora szükségünk lenne itt rá. Tudom, hogy csak tizennyolc éves, de az ő korában… – Felsóhajtott. – Néha azt hiszem, hatalmas termete miatt nem látszik, hogy kölyök még. Nem értem, hogyan késlekedhet Walesben, és lubickolhat a gyászában, miközben Margit királyné jön ellenem! Csak önmagával törődik, neki a legfontosabb a saját nemes gyásza és dühe. Úgy érzem, nem számítunk neki. Se mi, se az apánk. Jól értsetek meg: ezt csak nektek mondom, senki másnak.

John Neville-ből Montagu báró lett az apja halálával. Az előrelépés meglátszott pompás új köpenyén, vastag nadrágján, finom csizmáján. Hitelbe vásárolta őket a szabóktól meg a csizmadiáktól, akik annyit kölcsönöztek egy lordnak, amennyit egy lovagnak sosem. Montagu a hullámzó sátorfalakra nézett, és a meleg szövetrétegek alatt is megborzongott. Nehéz elképzelni, hogy bármiféle kém kihallgathassa őket ebben a szélsivításban, de az elővigyázatosság akkor is ingyen van.

– Ha tovább erősödik az orkán, ez a sátor úgy elszáll a sereg fölött, akár a sólyommadár – mondta. – Bátyám, szükségünk van arra a York kölyökre, bármilyen fiatal. Ma reggel együtt ültem Henrik királlyal, miközben himnuszokat és kántusokat énekelt a tölgyfa alatt. Tudtad, hogy valami kovács egy kötelet kötött a lábára? – Warwick fölrezzent töprengéséből. John Neville föltartotta a két kezét, hogy ne aggódjon. – Nem bilincs, bátyám. Csak egy bogos kötél, egy béklyó, nehogy a mi ártatlan királyunk elcsámborogjon. Azt mondod, hogy Edward még kölyök, de legalább remek, erős kölyök, tüzes és tetterős! Ez a Henrik egy nyavalygó pulya. Őt nem tudnám követni.

– Csönd legyen, John! – felelte Warwick. – Henrik a felkent király, akkor is, ha vak, süket, nyomorék vagy… együgyű. Nincs benne semmi gonosz. Olyan, akár Ádám a bűnbeesés előtt, illetve nem is – inkább, mint Ábel, mielőtt Káin meggyilkolta bosszúból és irigységből. Ez, hogy megkötözték, szégyen mindnyájunkra. Megparancsolom, hogy szabadítsák ki.

Keresztülvágott a sátron, és addig húzogatta a zsinórokat, amíg a táruló ajtón be nem jött a szél. Az egyik sarokból ólomnehezéktől szabadult madarak módjára szálltak el a papírok.

Az ásító nyíláson a testvérek kiláttak az éjszakába. Ilyennek festhetnék meg a poklot. Tőlük délre terült el St. Albans. A város előtt, a fáklyákkal megtűzdelt sötétben tízezren robotoltak a védműveken három nagy, páncélos „csatarendben”. Mindenfelé tüzek és kovácsműhelyek világítottak olyan sűrűn, mint az égen a csillagok, csak ezeknek komor volt a fénye. Az eső váratlanul meg-meglóduló pászmákban áztatta a sokaságot, mintha élvezné nyomorúságukat; harsogásán átütött a gerendák és súlyok alatt görnyedő emberek kiáltozása, és a társzekereket vontató ökrök bőgése.

Warwick érezte, ahogy a fivérei melléállnak. Együtt bámultak kifelé. A tábor központját kétszáz-egynéhány, kerek sátor alkotta. Valamennyi észak felé nyílt, ahonnan Margit királyné hadát várták.

Warwick éppen Kentből tért vissza, amikor hírül vette, hogy az apja meghalt Sandalnál. A nehéz nap óta másfél hónapja volt arra, hogy felkészüljön a királyné seregének fogadására. Az asszonynak a férje kell, ez nyilvánvaló. Henrik az üres tekintetével és a betegességével együtt is még mindig király. Csak egy korona van, és egy király, még akkor is, ha ő nem tud róla.

– Valahányszor fölkel a nap, újabb lándzsakerítéseket látok, új árkokat, és…

George Neville püspök csak legyintett, mert nem voltak szavai a halál szerszámaira és gépezeteire, amelyeket a bátyja összegyűjtött. És ennek csak egy kis részét jelentették az ágyúsorok. Warwick tárgyalt a londoni fegyverművesekkel, felkutatott minden gyilkos eszközt, amely már bizonyította érdemét a háborúban – visszamenőleg a hét brit királyságig, és a római megszállókig. A fivérek tekintete végigvándorolt a szöges hálókon, vassulymokon, árokcsapdákon és tornyokon. Ez a halál mezeje volt, amely készen várta a hatalmas, támadó sereget.

2.

Margit a sátor ajtajából nézte, hogyan küzd a fia egy helyi kölyökkel. Senki sem tudta, honnan jött a fekete szemű poronty, de egyszer csak odacsapódott Edwardhoz. Most éppen kardnak kinevezett botokkal hadonászva és nagyokat nyögve hemperegtek a nyirkos földön. A küzdők nekimentek egy fegyverállványnak, amelyen pajzsokat is tároltak. Az élénk színek ragyogtak a szürkületben, a szellő tucatnyi lord zászlaját lobogtatta.

Margit észrevette, hogy Derry Brewer közeledik. Kémfőnöke friss erővel ügetett a magas füvön át. Ezen a napon egy mezőn vertek tábort egy folyó közelében. Néhány domb is idelátszott. Tizenötezer ember annyi, mintha egy város kerekedne föl: ennyi lónak, szekérnek, felszerelésnek óriási terület kellett. Nyár végén lekopasztották volna a gyümölcsösöket és a kerteket, ám február elején vajmi kevés lopnivaló akadt. A mezők sötétek voltak, az élet megbújt a mélyben. A katonák kezdtek koldusokra hasonlítani, a ruhájuk rongyokban lógott, a hasuk lelappadt, az izmaik elsatnyultak. Télen senki nem harcol, hacsak nem egy királyt akar megmenteni. A magyarázat ott volt Margit körül, a dermedt földben.

Derry Brewer odaért a királynéi sátor bejáratához, és meghajolt. Margit fölemelte a kezét, hogy várjon. A kémfőnök elfordult, és a walesi herceget nézte, aki éppen legyőzte ellenfelét: akkorát csapott rá, hogy a kölyök hanyatt esett, és sivított, akár a macska, amelyiket fojtogatnak.

Derry is, a királyné is hallgatott, hogy ne zavarják meg a küzdelmet. Edward herceg fogást váltott a boton, cselezett, és belecsapta a bot végét ellenfele mellkasába. A fiú összeesett és elveszítette érdeklődését a párbaj iránt. A herceg a magasba emelte a botot, mint egy lándzsát, a szájához tartotta a másik kezét, és a farkasüvöltést utánozta. Derry rávigyorgott. Örült és meg volt lepve. A királyi atyában egy szikrányi harci kedv sem mutatkozott, és lám, a fiában mégis pezseg az izgalom, amely csakis abból jön, ha megállhatunk a legyőzött ellenség fölött. Derry nagyon jól emlékezett erre az érzésre. Látta, hogy Edward fel akarja segíteni a fiút, és gyorsan közbeszólt:

– Edward herceg, talán hagynod kéne, hogy magától tápászkodjék fel. – A londoni ringeken járt az esze, csak azért szaladt ki a száján.

– Brewer mester? – Margit kérdőn nézett rá. A szeme ragyogott a büszkeségtől.

– Ah, úrnőm, a férfiaknak eltér a véleménye. Némelyek becsületnek mondják, ha kegyesek vagyunk azzal, akit megvertünk. Szerintem ez csak a kérkedés egyik fajtája.

– Értem. Ők tehát azt várnák, hogy a fiam talpra segítse ezt a fiúcskát? Te – maradj csak veszteg!

Az utóbbi a kérdéses fiúcskának szólt, Margit a nyomaték kedvéért rá is szegezte a mutatóujját, aki a közfigyelemtől vörös arccal próbált föltápászkodni. Egészen elhűlt, hogy egy ilyen rangos dáma szóra méltatja, és visszasüllyedt a sárba.

Derry rámosolygott a királynéra.

– Azt várnák, asszonyom. Kezet fognának az ellenséggel, és azzal mutatnák lelki nagyságukat, hogy megbocsátanának az ellenük vétkezőknek. Férjed apja ezt tenné, asszonyom. Igaz, hogy az emberei szerették ezért. Oly nagyság van az ilyen cselekedetben, amely legtöbbünk számára felfoghatatlan.

– Veled mi a helyzet Derry? Te mit tennél? – kérdezte halkan Margit.

– Ó, én nem vagyok ilyen nagy ember, asszonyom. Talán eltörném egy csontját, vagy megcsiklandoznám a késemmel – vannak pontok, ahol nem halálos a szúrás, csak egy évre elrontja a kedvet. – Elmosolyodott a saját élcén, azután a mosolya lassan lehervadt a királyné pillantásától. Vállat vont. – Ha győztem, úrnőm, nem akarom, hogy az ellenség felálljon, talán dühösebben, mint mielőtt elesett. Tapasztalatom szerint a legjobb gondoskodni róla, hogy lent maradjon.

Margit félrehajtotta a fejét, élvezte a kémfőnök őszinteségét.

– Azt hiszem, ezért bízom benned, Brewer mester. Te megérted az ilyesmit. Sose akarok veszíteni, és nem keverném bele a becsületet, ha ez az ára. A győzelmet választanám, és megfizetném az árát.

Derry egy pillanatra behunyta a szemét, és lehajtotta a fejét, amikor megértette. Azt a Margitot, akit mint ifjú leányt ismert meg, agyafúrt és bosszúvágyó asszonnyá edzették az összeesküvések, csaták és alkudozások.

– Úgy vélem, úrnőm, beszélhettél Lord Somersettel.

– Azt tettem, Derry. Én választottam ki, hogy vezesse a hadseregemet, és nem egy bolondot választottam. Ó, tudom, hogy nem szeret tanácsot kérni tőlem, de megteszi, ha kényszerítik. Az ifjú Somerset szilaj madár, erősek az inai és a szíve. A katonák imádják, ahogy bömböl. De talán bolondot nemzett az apja? Ugyan! Azt hiszi, te északon marasztalnál minket, mert inkább begyűjtenéd az élelmet, semmint elvennéd, szóval ilyesfajta aggályai vannak. Somerset nagyuram csak azzal törődik, hogy elérje Londont, és megőrizze az emberek erejét. Nem baj az, ha így vigyáz a hadseregemre, Derry.

Brewer nem győzte leplezni az álmélkodását, miközben a királyné beszélt. Nem várta, hogy Somerset felülkerekedik ifjúi kevélységén, és Margittól várja a döntést. Ez olyan hűségre és érettségre utalt, amely különös módon reményt adott Derrynek.

– Úrnőm, Warwick délen a legerősebb. Követői nagyobbrészt kenti és sussexi férfiak, azok pedig istentelen, lázadozó megyék. Meg kell vernünk őket, és vagy vissza kell szereznünk a férjedet, vagy…

Tekintete a két fiúra tévedt, amikor a botok ismét csattogni kezdtek. Ha Henrik király nem marad életben, akkor a Lancaster-ház úgyszólván egyenlő lesz ezzel a hétéves herceggel, akinek púp van a szeme fölött, egy kisfiúval, aki ebben a pillanatban éppen erősen igyekszik megfojtani ellenfelét.

Margit pillantása követte a kémfőnökét, azután Derryre nézett, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Ám ha sikerrel járunk – folytatta Brewer –, attól a naptól a királynak békében kell uralkodnia Anglián, asszonyom. Ha a megfelelő mesét súgjuk a megfelelő fülekbe, Henrik király lehet… Arthur, aki visszatért Avalonról, vagy Oroszlánszívű Richárd. Ismét lehet felkent király, vagy egy második Földnélküli János, asszonyom, akinek lépteit sötét históriák követték árnyék módjára. A pusztítás ekéjével szántottuk fel fél Angliát. Öltünk és fosztogattunk sok száz kilométer hosszan, és azok, akik minket átkoznak, mostantól koplalni fognak. Olyan gyerekek, mint ez a két fiú, éhen halnak, mert az embereink ellopták az állataikat, megették a gabonájukat, semmit sem hagytak nekik a tavaszi vetéshez!

Felháborodását csak az lohasztotta le, hogy a királyné rátette a kezét a karjára. Beszéd közben a kémfőnök a sárban hempergő fiúkat bámulta, hogy ne közvetlenül Margithoz kelljen szólnia. Amikor most ránézett, bizonyosságot és beletörődést látott az asszony szemében.

– Csakhogy én… nem tudom fizetni az embereket, Derry. Ez így lesz addig, amíg el nem érjük Londont, de talán még ott se jutunk pénzhez. Harcolniuk kell, amíg elég pénzt látok ahhoz, hogy megtöltsem az erszényüket, és ki tudja, hogyan alakulnak a dolgok? Ha már nem tudok fizetni, tudod jól, elvárják, hogy elengedjem őket a pórázról, akár a vadászkutyát. Elvárják, hogy fizetés helyett rabolhassanak menet közben.

– Ezt mondta Somerset? – kérdezte hidegen Derry. – Ha ilyen kiváló falkamester, akkor tartsa vissza ő ezeket az ebeket…

– Nem, Derry. Tudod, hogy te vagy a legmegbízhatóbb tanácsadóm. Ám ez alkalommal túl sokat kérsz. Szemellenzős vagyok, Derry. Csak Londont látom, semmi mást.

– Tehát nem érzed a füstöt a levegőben, nem hallod a nők sikolyát? – kérdezte Derry.

Akármilyen régen ismerték egymást, meggondolatlanság volt így provokálni az asszonyt. Margit járomcsontjain rózsaszín foltok ütöttek ki, azután vörössé sötétedtek, és nyakig elöntötték az arcát. Közben egész idő alatt úgy nézett a kémfőnök szemébe, mintha a férfinál lenne a világ minden titka.

– Kemény ez a tél, Brewer mester, és még nincs vége. Ha szemet kell hunynom a gonoszság felett, mert ez a feltétele annak, hogy visszaszerezzem a férjemet és a trónját, akkor vak és süket leszek. Te pedig néma.

Derry mélyen beszívta a levegőt.

– Öregszem, asszonyom. Olykor úgy vélem, hogy a munkám inkább való lenne egy fiatalabbnak.

– Kérlek, Derry. Nem akartalak megbántani.

A kémfőnök fölemelte a kezét.

– Nem is bántottál meg; egyébként sem fosztanálak meg a védőhálótól, amelyet olyan régen szövögetek. Asszonyom, néha nagy veszélybe kerülök a szolgálatban. Ez nem dicsekvés, csak tény. Kíméletlen emberekkel találkozom sötét helyeken nap mint nap. Ha eljönne a nap, amikor nem térek vissza, tudnod kell mindenről, amit elrendeztem.

Margit úgy bámulta nagy, sötét szemével, mint akit megigéztek. Derry kínosan tördelte a kezét, mint egy ideges fiú.

– Megtörténhet, hogy magad is veszélybe kerülsz, úrnőm, ha énrám lecsapnak. Akkor valaki más jön majd hozzád, olyan szavakkal, amelyeket ismerned kell.

– Milyen lesz külsőre ez az embered? – suttogta Margit.

– Ezt nem tudom asszonyom. Hárman vannak. Fiatalok, okosak és rendíthetetlenül hűségesek. Egyikük túléli majd a másik kettőt, és átveszi a gyeplőt, ha én elejtem.

– Meggyilkoltatod őket egymással, hogy az utolsó engem szolgálhasson? – kérdezte Margit.

– Természetesen, úrnőm. Csak annak van értéke, amit nehezen szerzünk.

– Jól van. És honnan fogom tudni, hogy megbízhatok az emberedben?

A férfi elmosolyodott. Margitnak vág az esze.

– Néhány szóból, úrnőm, amelyek valamit jelentenek számomra.

Elhallgatott, keresztülnézett Margiton, vissza a múltba – ugyanakkor előre is, az elképzelt halálba. Felindultan ingatta a fejét.

– Alice, William de la Pole özvegye még él, asszonyom. A nagyapja volt talán az első íróember Angliában, noha jómagam sose találkozhattam a vén Chaucerrel. Alice mondott egyszer rólam egy verssort. Amikor megkérdeztem, mit ért alatta, azt felelte, kósza ötlet volt, ne haragudjak meg érte. Mégse verhettem ki a fejemből. Azt mondta, én vagyok „a mosolygó, késsel a köpeny alatt”. Úgy vélem, ez pontosan leírja foglalkozásomat, asszonyom.

Margit összeborzongott, megdörgölte a karját.

– Lúdbőrzök az ilyen mondatoktól, Derry, de legyen így. Ha valaki ezekkel a szavakkal jön el hozzám, meghallgatom. – A szeme villogott, az arca megkeményedett. – A becsületedre, Derry Brewer. Kiérdemelted a bizalmamat, pedig azt nem könnyű megszerezni.

Derry meghajolt, és a fiatal francia lányra gondolt, aki átkelt a Csatornán, hogy feleségül menjen Henrik királyhoz. Harmincévesen is karcsú volt, a bőre hibátlan. Vörös szalaggal megkötött, hosszú, barna haját egyetlen varkocsba fonta. Kivételes módon csupán egyszer esett teherbe, így nem lett belőle görnyedt hátú, vén igás kanca, mint oly sok más korabeli nőből. Megőrizte vékony, izmos derekát és hajlékonyságát. Ahhoz képest, mennyi fájdalmat és veszteséget kellett elviselnie, igazán szépen öregedett. Derry mégis látta rajta a tizenhat év tapasztalatát. Volt Margitban valami keménység, és Derry nem tudta, bánkódjon-e miatta, vagy örüljön neki. Az ártatlanság elvesztése hatalmas dolog, különösen egy nőnél. Ám ami utána jön, az mindig jobb, függetlenül az alkalmi vörös pecsétektől. Derry tudta, hogy a nők minden hónapban átesnek egy ilyenen. Talán ez a nyitja az asszonyok titkainak és belső életüknek. Titkolniuk kell a vért – de meg is értik.

3.

A forralt bor átmelegítette Derry Brewer gyomrát és mellét, kissé enyhítve tagjainak sajgását. A vele szemben ülő lovag lassan bólogatott és hátradőlt székén, teljes tudatában annak, milyen fontos hírt hozott. Egy zsúfolt kocsma sarkában ültek, ahol egymás lábára léptek a csoszogó katonák. A kocsmáros már a seprőt és a megbuggyant sört mérte ki, de a reménykedő emberek még mindig leselkedtek befelé az utcáról.

Derry készakarva választotta ezt a csapszéket a találkozóhoz, tudva, hogy előkelő gazdáinak fogalmuk sincs az ő szakmájáról. Nem hinnék el, hogy valaki átlovagolhat egyik hadseregtől a másikhoz, és életfontosságú titkokat hozhat magával. A tölgyfadeszka burkolatnak dőlve nézte Sir Arthur Lovelace-t, aki bizonyosan a legönérzetesebb informátora volt. Olyan szúrós volt a pillantása, hogy a kis ember nem győzte simogatni ékes harcsabajuszát. Bizonyosan minden falattal lenyel egy szál szőrt. A sandali csata után találkoztak; Lovelace az egyik volt a száz elcsüggedt lovag és kapitány között, akiket Derry félrehívott. Adott pár pénzdarabot azoknak, akiknek egy se volt, és pár tanácsot azoknak, akik meghallgatták. Jól jött, hogy a kémfőnök Henrik királyt szolgálta, mert így senki sem kételkedhetett a hűségében, és nem vitathatta ügyének igazságát ez után a győzelem után.

Bátorítására York több katonája átállt Sheffieldnél a királyné seregébe, azokhoz, akik ellen korábban harcoltak. Ez őrültségnek tűnhet annak, aki megvan étlen és pénz nélkül. Talán valóban az is volt, mert kiderült, hogy nem lesz fizetség. Ebből a hadból százak és százak segítettek kifosztani a York-párti helységeket, csak azért, hogy megtölthessék a gyomrukat és az erszényüket.

Lovelace nem viselt színeket, nem volt köpenye vagy festett páncélja, amelynek alapján azonosíthatták, és talán jelenthették volna, amikor átjön a táboron. Kapott egy jelszót, és tudta, hogy Derry Brewert kell keresnie. Ennyi kellett ahhoz, hogy átjusson a kérdezősködő őrökön, ám ő simán besétált a Lancaster-had kellős közepéig úgy, hogy egyszer sem tartóztatták fel. Egy másik napon Derry Brewer dühösen beparancsolta volna a kapitányokat, hogy ismét elmagyarázza nekik, milyen fontos távol tartani a kémeket és bérgyilkosokat onnan, ahol elmondhatatlan károkat okozhatnak.

Lovelace előredőlt, a hangja izgatott suttogássá tompult. Derry érezte az izzadságszagot, ami úgy áradt a lovagból, mint a forróság, mondhatni valóságos nimbuszt vont köréje. Ugyancsak nem kímélte a lóhúst, hogy eljusson a király kémfőnökéig azzal, amit megtudott.

– Megértetted, Brewer mester, mennyire életfontosságú, amit mondtam? Leszállítottam neked Warwickot, kopasztva, zsírozva, kötözve – már csak nyársra kell húznod!

– A Tengerészt – vetette oda szórakozottan Derry, mert közben is gondolkodott. Warwick több éven át volt Calais kapitánya, állítólag szerette a tengert meg a hajókat. Lovelace belátta, hogy a fontos emberek nevét nem szabad használni, de persze folyton megfeledkezett róla. Ilyen időkben Derry szívesebben viselkedett úgy, mintha a legnagyobb ellensége mindig ott állna mellette, hogy továbbítsa, amit kihallgathat.

Már nem volt mit inni, a csapszék egyre barátságtalanabb lett. A lökdösődés és tolakodás közepette egy vörös hajú idegen váratlanul keresztülesett kis asztalukon, és Derrynek csapódott volna, ha nem tartja meg magát a két karjával. Felröhögött, és már fordult volna meg, hogy a fenébe küldje azt, aki meglökte. Ekkor érezte meg a torkán Derry késének hideg vasát, és nyomban elakadt a hangja.

– Csínján, fiam! – súgta a fülébe Derry. – Tisztulj innét.

Meglökte a meredt szemű katonát, és elővigyázatosságból addig nézett utána, amíg el nem tűnt a tömegben. Akkor hát csak véletlen baleset. Nem egy olyan tragikus „baleset”, ami végső soron isten akarata, és micsoda balszerencse beleesni a késbe, és Brewer már ott nyugszik a hideg földben, de nekünk tovább kell lépnünk, élnünk kell a magunk boldog életét, bár közben is gyakran és szeretettel gondolunk rá…

– Brewer! – Lovelace pattintott előtte az ujjaival.

Derry bosszúsan hunyorgott rá.

– Mi az? Közölted a hírt, és ha igazat beszélsz, az hasznos számomra.

Lovelace még közelebb hajolt. Derry érezte hagymaszagú leheletét.

– Nem semmiért árultam el a „Tengerészt”, Brewer mester! Amikor te és én találkoztunk abban a sheffieldi kocsmában, ugyancsak nem takarékoskodtál az ezüsttel és az ígéretekkel. – Mély lélegzetet vett, hangja megremegett a reménykedéstől. – Emlékszem, említetted a kenti grófságot, amely jelenleg üres, mivel nincs ott egyetlen hűséges ember sem, aki beszedhetné az adókat és a dézsmát a királynak. Azt mondtad akkor nekem, hogy ez a finom, édes gyümölcs lehet a jutalma annak, aki megszerzi Warwickot.

– Értem – felelte Derry. Puszta kajánságból kivárt, mintha nem fogná fel a dolgot. Részben azért, mert a bolond lovag ismét kimondta Warwick nevét, noha olyan zsúfoltság volt, hogy az asztalukig nyomultak az ácsorgók, és az egyik csaknem beleült Derry ölébe.

– Én pedig megtettem! – mondta Lovelace. Egyre vörösebb lett és kissé felpüffedt a nyaka és az arca. – Akkor hát ígéreteid nem többek szócséplésnél?

– Figyelmeztettelek, hogy zászló, címeres köpeny és festett pajzs nélkül gyere, nehogy megjegyezzenek. Tízezer emberen át jöttél eddig a fogadóig. Akadt egy is, aki megfogta a karod, és megkérdezte, ki vagy?

Lovelace a fejét rázta. Idegesítette a kémfőnök komolysága.

– Mondd csak, jó lovag, megfordult a fejedben, hogy ha eljuthattál hozzám, talán abban a táborban is kószálhatnak embereim, ahonnan eljöttél? Hogy többeket leküldhettem délre, vizet hordani, páncélt fényesíteni – csak azért, hogy közben figyeljenek, számoljanak és emlékezzenek? Hát mit gondoltál, vak vagyok a te szemed nélkül?

Látta, hogyan folyik el a lovagból a remény. Lovelace megroskadt a székén. Hogy valaki gróf, a király főembere lehessen, az lehetetlen ábránd volt egy közkatona vagy akár egy lovag számára, akinek nincs egyebe egy udvarháznál és néhány bérletnél. Mégis, háborús időkben különösebb dolgok is történtek. Derry úgy képzelte, hogy Lovelace-nak valahol felesége és gyerekei vannak, akik mind az ő fizetéséből és eszéből élnek. Már csak egy kis szerencse kéne.

A szegénység szigorú tanár. Derry alaposabban szemügyre vette az elszontyolodott lovagot. Látta, milyen viseltes a kabátja. Talán csak azért rendetlen a szakálla, mert nincs pénze nyíratni? Némán sóhajtott. Fiatalon felállt volna, vállon veregeti Lovelace-t, és faképnél hagyja. Nem érdekelte volna, hogy megverik-e, kirabolják-e vagy mi mást művelnek vele, amikor innen távozik.

Ám a kor dühítő módon legömbölyítette legkeményebb éleit, így kezdte meglátni és meghallani a mások keserveit, és már nem nevetett rajtuk. Talán ideje visszavonulnia. Három ifjabb ember áll készen, hogy kiverekedje magának a vezetést, ha egy este nem térne haza. Elméletben egyikük sem ismerte a másik kettő nevét, ám Derry az utolsó fityingjét is feltette volna rá, hogy már kiszimatolták. A döfés elkerülésének egyik okos módja megölni az embert, aki a pengét fogja. Derry szakmájában tudták, hogy a legjobb akkor végezni valakivel, amikor még azt sem tudja, hogy az ellenségünk.

Ezek a gondolatok nem látszottak az arcán, miközben Lovelace-t tanulmányozta, aki még mindig nem fogta fel, hogy egy pint barna sörért adta el Warwickot. A kémfőnök nem mert ezüstöt vagy aranyat dobni az asztalra ennyi katona között. Ennyi erővel ő is lecsaphatta volna a lovagot, és akkor megtakarítja a pénzt. Ehelyett megragadta Lovelace kezét egy arany fél noble-t csúsztatva a tenyerébe. A szegény lovag szeme összeszűkült zavarában, és megkönnyebbülésében, amikor meglátta, mi az. A fél noble kicsi érme, mégis tucatnyi ebédet vagy akár egy új köpenyt vásárolhat rajta.

– Isten tartson meg, fiam – mondta Derry, és felállt. – Bízz a királyban és nem csalatkozol.

Az újhold elrejtőzött, ám Edward York így is látta a kezét a csillagfényben. A balt megforgatta az arca előtt. Ujjai fehér szárnyként mozogtak. Egy walesi szirten ült, amelynek nem tudta a nevét, mert nem fárasztotta magát azzal, hogy megkérdezze. Lába a semmiben harangozott, és amikor ledobott egy követ, nem hallatszott a becsapódás. Szakadék ásított alatta, ám a sötétség olyan sűrű volt, hogy úgy érezte, rá is léphetne.

Részegen mosolygott a gondolatra. Egyik lábát kinyújtotta és körbetapogatózott, mintha árnyékhidat keresne, amelyen átmehet a völgy felett. A mozdulattól megcsúszott a szikla peremén. Görcsösen rugdalózott, de a pánik ugyanolyan hirtelen múlt el, ahogy jött. Tudta, hogy nem esik le. Annyit ivott, amennyi egy kisebb embert megölt volna, de isten megóvja őt attól, hogy leessen egy walesi szikláról. Nem itt ér véget az útja, hiszen olyan sok tennivalója van még. Erre rábólintott, de a feje olyan nehéz volt, hogy még akkor is bólogatott, amikor már nem akarta.

Lépteket és dünnyögést hallott. Két embere volt, tíz lépéssel mögötte beszélgettek. Edward lassan fölemelte a fejét, és rájött, hogy nem látják a feketeségben. Neki olyan fehérnek rémlett a saját bőre, hogy azt hitte, valamiféle szellemre hasonlíthat. Ha nem ilyen bánatos, üvöltve felugrott volna, hogy rájuk ijesszen, ám ehhez túlságosan búsult. Az éjszaka hozzáért a karjához, behatolt a húsába. Nyilvánvalóan ezért látja a fehér bőrt, mert feszesre húzódik a sötétségben. Addig feszül, addig szívja magába a sötétséget, amíg nyikorogni nem kezdenek az eresztékei. Ez olyan szép gondolat volt, hogy elmélkednie kellett rajta. Így hát tovább üldögélt, miközben emberei mögötte beszélgettek.

– Nem szeretem ezt a helyet, Bron. Nem szeretem a dombokat, az esőt, az istenverte walesieket. Ahogy lesnek ránk fenyegető pofával a viskóikból. Tolvajok is, mindent ellopnak, ami nincs lekötözve. Az öreg Orratlan egy nyerget veszített el két napja, márpedig az nem a saját lábán sétált el. Nem lakni való hely ez, mégis itt vagyunk.

– Hát komám, ha te lennél a herceg, talán visszavinnél minket Angliába. De addig várunk, míg York uraság azt nem mondja, hogy indulunk. Ki merem mondani, hogy én elégedett vagyok. Sőt még ennél is több. Inkább itt ülök, mint hogy meneteljek vagy harcoljak Angliában. Csak hadd fojtsa borba a bánatát az apja és az öccse miatt a nagy melák. Az öreg herceg derék ember volt. Ha az én tatám lett volna, én is naphosszat vedelnék. Vagy kilábal belőle, vagy szétrobban a szíve tőle. Nem érdemes izgulni, hogy melyik lesz.

Edward York hunyorogva nézett feléjük. Az egyik egy sziklának támaszkodott, és beleolvadt a sötétbe, mint egy nagy árnyék. A másik állt, és az északon izzó csillagtengert nézte a vánszorgó éjszakában. Yorkot felháborította, hogy közönséges lovagok és lándzsások úgy tárgyalhassanak a gyászáról, a legbelsőbb fájdalmairól, mint az időjárásról vagy a kenyér áráról. Tápászkodni kezdett, majdnem leesett a szirtről, mire kihúzta magát. Százkilencven centis termetével hatalmas alak volt, messze a legmagasabb az egész hadban, így jókora darabot kitakart az égből. A beszélgetők megdermedtek, amint felismerték a néma, sötét jelenést a csillagok háttere előtt.

– Kik vagytok ti, hogy rólam beszéltek? He? Mit foglalkoztok a gyászommal? – kérdezte nehezen forgó nyelvvel Edward.

A katonák halálos rémülettel, egyszerre fordultak sarkon. Felrohantak a dombhátra, és eliszkoltak a túlnani enyhébb lejtőn. Edward összefüggéstelenül bömbölt utánuk, pár lépést támolygott, azután elesett, mert belebotlott egy láthatatlan kőbe. Óbort és pálinkát hányt, olyan goromba savval elegyesen, ami marta felhorzsolt bőrét.

– Úgyis megtalállak! Megtalállak benneteket, pimasz kurafiak…

A hátára henteredett, és elaludt, félig-meddig tudva, hogy úgyse ismerne rájuk. Zajosan horkolt egy walesi hegyen, amely a földhöz horgonyozta, miközben odafent elfordult az ég.

Esett, amikor Margit lordjai összegyűltek. A zivatar sziszegett a ponyván, a sátorkarók nyikorogtak az ázott vászon súlyától. Derry Brewer összefonta a karját, és végighordozta a tekintetét a királyné legmagasabb rangú parancsnokainak arcán. Azok közül, akik a hatalmas sátorban tartózkodtak, Henry Percy veszítette a legtöbbet. Northumberland grófját nem lehetetett összetéveszteni, a famíliára jellemző hatalmas orrával azonnal kitűnt minden csoportból. Az ár, amelyet a Percy családnak kellett fizetnie, bizonyos tekintéllyel ruházta fel az ifjú mágnást. Derry úgy látta, hogy apja és testvére elvesztése óta érettebb lett, ritkán beszélt megfontolatlanul, méltóságát úgy viselte, akár egy palástot. Percy gróf simán elvezethette volna őket Warwick ellen, de a még nála is tapasztalatlanabb Somerset kapta meg a főparancsnok rangját. Derry megengedett magának egy pillantást a királynéra, aki illedelmesen, rózsás arccal, karcsún ült a sarokban. Ha igaz, hogy Somerset felé fordult Henrik távollétének hónapjai alatt, akkor ezt figyelemre méltó tapintattal csinálta. Somerset huszonöt éves korára sem nősült meg, ami elég ritkaság volt ahhoz, hogy némelyek furcsállják. Derry tudta, hogy azt kellene tanácsolnia a hercegnek, vegyen el valami szolgálatkész üszőt, és csináljon neki szép, kövér babákat, mielőtt még többen köszörülnék rajta a nyelvüket.

Fél tucat kisebb báró is összegyűlt a királyné parancsára. Derry elégedetten látta, hogy Lord Cliffordot is közéjük ültették a padokon, ahol úgy feszengtek, mint az iskolásfiúk a tanórán. Clifford ölte meg York fiát Wakefieldnél, hogy utána gyűlölködő diadallal rázza meg a véres tőrt az apa előtt. Ezek után nehéz volt kedvelni, még ha netán az erény mintaképe lett is volna. Derry egyébként is nagyképűnek és gyengének – üresfejű bolondnak – tartotta.

Különös, milyen gyorsan híre ment, hogyan ölték meg York fiát, szinte mintha szárnyakat kapott volna a történet; Derry besúgói ismételten jelentették, milyen sokszor hallották. Valamint a királyné az üvöltő, csaholó északiak hadával tart délnek, és a skót hegyekből szalajtott, kimázolt vademberek kísérik őket. A királyné nyakaztat, embereit York vérével jelöli meg, és ártatlan fiúk halálában leli örömét. A meséket jól kifőzték. Derry nem tudta, hogy egy az övéhez fogható elmét keressen mögöttük, vagy csupán a pletyka és a szóbeszéd nemtörődöm kegyetlenségét?

Írnoka befejezte Warwick erőinek hosszas felsorolását, amelyet egy tucatnyi Lovelace-féle ember beszámolóiból állítottak össze, remélhetőleg pontosan. A pozíciók változhatnak, a hadseregek manőverezése természetesen már a csata előtt eldöntheti a kimenetelt, ám Derry most az egyszer biztos volt a dolgában. Warwick beásta magát, mozgásképtelen. A kémfőnök hálásan biccentett emberének, és várt, hogy kifejthesse vagy megvédhesse elképzeléseit.

Elsőnek Clifford báró válaszolt. Már a nyerítő hang elég volt, hogy Derry a fogát csikorgassa.

– Csak nem azt akarod, Brewer, hogy úgy mozgassuk a hadat, mint a bábukat a táblán? Azt képzeled, hogy így kell megnyerni egy háborút?

Derry fülét megütötte a többes szám. Clifford már hat éve próbált törleszkedni azokhoz a főrangúakhoz, akik elveszítették az apjukat, többek között a northumberlandi Percyhez és Somersethez. Ezek ketten nem voltak rossz szívvel iránta, ám Derry úgy látta, hogy nem is kedvelik túlzottan. Nem válaszolt Clifford bevezető kérdéseire, sejtette, hogy úgyis csak szónoki fordulatok. Inkább hagyja, hogy a báró elhasználja a puskaport.

– Nos? Talán kémek és lopakodó zsebmetszők döntsék el, hogyan álljon fel a királyi hadsereg? – folytatta Clifford. – Nem hiszem, hogy valaha is hallottam ehhez hasonlót! Abból, amit felsoroltál, úgy tűnik, Warwick az, aki megérti, mit jelent a becsület, még ha te nem fogod is föl! Azt mondod, elvágta a Londonba vezető utat, ott vár minket. Igen! Így háborúznak a becsületes emberek, Brewer: sunyi fortélyok, hazugságok és árulás nélkül. El vagyok szörnyedve attól, amit ma itt hallottam, de el ám!

Derry bosszúságára Margit hallgatott. Fent északon belekóstolhatott a közvetlen vezérlés örömeibe és keserveibe, minekutána úgy döntött, hogy nem neki való. Derry gyanúja szerint Somerset is unszolhatta, hogy engedje át neki a parancsnokságot. Somersetet kell meggyőznie, nem Cliffordot vagy akár Percy grófot, noha könnyebb lenne a dolga, ha valamelyikük egyetértene azzal az eljárással, amelyet ő javasol.

– Clifford uram – kezdte. Nem mondhatta a bárónak, hogy öntelt mamlasz, noha lassabban beszélt, hogy Clifford felfogja. – Kiképzésednek és tapasztalataidnak köszönhetően tudod, hogy a csatákat ott vívják meg, ahova az egyik fél manőverezte magát, még mielőtt a fegyverek összecsapnának. Vettek már be erődöket is oldaltámadással, mylord. Mindössze ennyit javaslok. Az én feladatom és kötelességem, hogy ellássam az urakat minden adattal, amelyre szükség lehet.

Clifford válaszra nyitotta a száját, ám Derry máris folytatta, még fagyosabb nyugalmat kényszerítve magára:

– Nagyuram, Warwick erőddé építette ki a londoni utat, ágyúval, tüskés hálókkal, árkokkal és bástyákkal, és minden mással, amit az embereknek le kell győzniük, hogy áttörhessenek. Minden jelentésem… – Elhallgatott, mert Clifford horkantott egyet. – Minden jelentésem azt állítja, hogy Warwick észak felé figyel, uraim. Lándzsáit és ágyúit az északról várható ellenség megsemmisítésére állította be. A puszta józan ész azt diktálja, hogy menjünk el mellette, kerüljük ki védelmének legveszélyesebb részét.

– És félelmet mutassunk egy kisebb erővel szemben! – indulatoskodott Clifford. – Azt lássák embereink, mennyire komolyan vesszük ezeket az eb Neville-eket? Hogy mi tiszteljük az árulókat és egyenlőknek tekintjük őket, nem pedig gyilkos darazsaknak, amelyeket el kell söpörni és fel kell égetni? Ugyanezen jelentések szerint ötezerrel többen leszünk a csatamezőn, Brewer mester! Talán tagadod? A mieink a győztesek, akik megverték Yorkot! Többen vagyunk, mint Warwick kenti parasztjai és londoni koldusai – és azt akarnád, hogy cselezzünk és lapítsunk, mint egy almatolvaj kölyök? Én csak annyit kérdezek: hol van ebben a becsület?

– Igazán szépen fogalmazol, Clifford uram – válaszolta Derry egyre görcsösebb hangon és mosollyal –, de itt a lehetőség, hogy megmentsük azoknak az embereknek az életét, akiknek parancsolsz; hogy ártsunk Warwicknak, vagy akár meg is verjük őt anélkül, hogy soraid összetörnének a védművein. Nagyuram, én vajmi kevés becsületet látok abban…

– Azt hiszem, ennyi elég, Brewer mester – mormolta Somerset és fölemelte a kezét. – Érveid nem lesznek erősebbek attól, hogy megismétled őket. Bizonyos vagyok benne, hogy megértettük lényegüket.

– Igen, nagyuram – bólintott Derry. – Köszönöm.

Leült egy ingatag székre, és megrándult, amikor a jobb térdébe belehasított a fájdalom. Attól félt, hogy görcsöt kap a lába. Fázott, mindene sajgott, és torkig volt vele, hogy nála rangosabb féleszűekkel és ifjoncokkal kell vitatkoznia. Olyan régen volt távol Henrik királytól, hogy tekintélyének forrása kiszáradt. Voltak idők, amikor mindenki félt Derry Brewertől, mert kapcsolatai voltak a hatalmasokkal, sőt, magának a hatalomnak a kútfejével. Manapság olyan ökröket kellett győzködnie, mint Clifford, akiknek be kellene vernie az orrát, mert túl magasan hordják.

– Nem félek Warwick hadseregétől – jelentette ki Somerset.

– Természetesen nem! – motyogta Clifford. Somerset egy figyelmeztető pillantással elnémította.

– Az igaz, hogy több mint egy hónapja volt a védelem kiépítésére, miközben mi olyan lassan baktattunk dél felé, mint egy csapat mosóné. – Somerset fölemelte a kezét, hogy elfojtsa a tiltakozás erősödő moraját. – Békesség, uraim. Tudom, hogy az embereknek enniük kell, de a következmény mégis az, hogy időt adtunk Warwicknak, aki az ő vagyonával kétségtelenül felhasználhatta London forrásait. Mi több, nála van Henrik király, és ez egyfajta sajátos… befolyással ruházza fel. Noha a király fogoly, úgy hiszem, mindnyájan tudjuk, hogy nem fog tiltakozni, meg sem kísérli a szökést. Mindennek ellenére Warwick ereje túl csekély: kentiek, londoniak, néhány sussexi és essexi legény. Ettől a hadseregtől nem félek – de természetesen van egy másik.

Körbehordozta tekintetét az összegyűlteken. Pillantása rövid időre megpihent Margiton, noha az asszony nem nézett föl, kitartóan bámulta ölbe tett kezét.

– York fia, Edward, vagy most már hívjam Yorknak? Ő, a Határvidék grófja, akinek legföljebb néhány ezer fős hadereje volt, Walesben mégis megverte a három Tudort, megölte az apát, és szétszórta a fiak seregét. Talán nem toborzott másokat a győzelem után, noha éppen elég dühös ember van országszerte, akik megindulnak, ha hívja őket. York a királyi család tagja, és veszélyt jelenthet ránk. Ha csatlakozik Warwickhoz, csaknem ugyanannyian lesznek, mint mi. Kétségtelenül túlságosan megközelítenék létszámunkat ahhoz, hogy nyugodtak lehessünk. – Megcsóválta a fejét. – Warwickhoz hasonlóan én is azt kívánom, hogy szemből érkezzen az ellenség harcra és halálra készen, ám York fia bízvást idejön majd, hogy megtámadjon minket, méghozzá oldalról!

Szünetet tartott, hogy levegőt vegyen, és közben végignézett az összegyűlteken.

– Uraim, asszonyom, Brewer mester, nem táncolhatunk Warwickkal, mert közéjük szorulhatunk. Nem hagyhatjuk, hogy ő húzza a talp alá valót. Ha Brewer mester kémei egy olyan erődről hoztak volna hírt, amelynek gyenge az oldala, az lenne a parancsom, hogy használjunk ki minden előnyt, ami a rendelkezésünkre áll. Nem látok különösebb becsületet abban, hogy sok ezer embert hajtsunk a halálba egy jól megerősített állással szemben, Lord Clifford. Azt hiszem, Cæsar is manőverezett a csatatéren. Talán ugyanezeken a mezőkön, John!

Derry látta, hogy Clifford elmosolyodik, és meghajtja a fejét. Valamiért hirtelen nem bírta elviselni, hogy ez az alak jól érezze magát egy ilyen társaságban. Lehet, hogy ez is az öregedés miatt van, de nem szalaszthatta el a pillanatot.

– Talán elmagyarázhatnám Clifford bárónak, nagyuram, hogy más dolog menekülés közben megölni egy sebesült fiút, és más megtámadni egy erős védművet, amely…

– Brewer! Tartsd a szád! – rivallt rá Somerset, még mielőtt Clifford többet tehetett volna annál, hogy felháborodott pofát vág. – Nem is, kifelé! Hogy merészelsz így beszélni előttem! Majd gondolkozom a büntetéseden. Ki innen!

Derry mélyen meghajolt Margit felé. Elsősorban önmagára haragudott, bár komor elégtételére szolgált, hogy legalább kikiálthatta Clifford bűnét. York fia tizenhét éves volt, senkire sem jelentett fenyegetést, amikor megpróbált elmenekülni a sandali csatatérről. Derry nem tudta, csakugyan sebesült volt-e a fiú, ezt a részletet azért tette hozzá, hogy még gyűlöletesebbé fesse Clifford kegyetlenségét. Így színesednek a mesék.

Mereven hátat fordított, elhagyta a sátrat. Tudta, hogy ez alkalommal túl messzire ment. Kint a hidegen elszállt a dühe, öregnek, fáradtnak érezte magát. Clifford kihívhatja, noha gyanúja szerint a báró nem alacsonyodna le idáig, és nem is vállalná egy párbaj kockázatát tanúk előtt. Derry kétségtelenül túl van a fénykorán, de még mindig agyatlan péppé verheti Cliffordot, ha lehetőség adódik, és ezt a másik is tudja. Nem, jobb egy kés a sötétben, vagy aprított farkasfű az ételébe, amitől vért hány.

Siralmasan nézett föl a falusi templom tornyára, amelyet a wybostoni Stokker család földjén emeltek. Nem elég magas ahhoz, hogy megvédje a kemény fiúktól, akik eljönnek érte éjszaka. Virrasztania kell, méghozzá társaságban. Nem átkozta magát, amiért felbőszítette Cliffordot vagy Somersetet. Margitban már York halála óta nem volt meg a kellő erély. Miután fő ellensége meghalt, de a férje még mindig fogságban volt, veszített az engesztelhetetlenségéből, amely éveken át hajtotta, mintha nem tudná pontosan, hogyan tovább. Ezt a hiányt töltötték be a Somersethez hasonlóan eszes, becsvágyó, nagyralátó fiatalemberek. A Clifford-féle gyengébb marhák csak választottak maguknak egy bajnokot, akinek hízeleghettek.

Derry tudta, mennyire nehéz remény nélkül élni. Meghalt York, meghalt Salisbury, akik éveken át úgy tartották a markukban a trónt, mintha joguk lenne rá. Már csak egy baj van, Henrik király elvesztése, azé a szegény ártatlané, akit olyan emberek tartanak fogva, akiknek minden okuk megvan rá, hogy gyűlöljék. Igazság szerint, ha Henriket megölik, királynéja nem túl sokáig fogja gyászolni. Derry látta, hogyan ragyog föl az asszony szeme, amikor megállapodik Somerseten. Ha az ember tudta, mit nézzen, nehéz volt nem észrevenni.

4.

Az éjszaka dermesztő szelet hozott, így még annál is hidegebb lett, mint nappal volt. A királyné hada a nyakát behúzva kanyarodott le a londoni útról a jeges orkánban. Somerset parancsára nyugati irányban tértek le a széles, lapos kövekről. A fagyos föld recsegett a csizmájuk alatt. Lovas felderítők várták őket, fáklyákkal integetve jelezték az utat Dunstable városka mellett. Derry javasolta, hogy az éjszaka tüntessék el a tizenötezer embert, így Warwick felderítői hasztalanul várakoznak majd a déli úton.

Amióta látta, hogyan vörösödik el Lord Clifford a tehetetlen dühtől, senki sem ólálkodott a közelében, még csak nem is fenyegették. Ezzel együtt nem lazított az óvatosságon, mert ismerte Clifford gyűlölködő fajtáját. Somerset sem feszegette a témát, mintha a fiatal herceg jobbnak látta volna elfelejteni a sértéseket, amelyeknek tanúja volt. De ha Somerset meggondolja magát, abból nyilvános korbácsolás is lehet. Simán megtehetik, az emberek orra előtt. Clifford nem volt sem elég hatalmas, sem elég férfi, hogy ilyesmit elintézhessen. Tőle arra számított Derry, hogy akkor támad, amikor az ő figyelmét eltereli valami. Ennek következtében higgadt és végleges elhatározással tervezni kezdte, hogyan intézze el feltűnés nélkül Cliffordot, mert még egy kémfőnöknek sem könnyű kiiktatni a király egyik báróját.

A menetelő, fáklyás sokaság felverte Dunstable rémült lakosait. „Adjatok élelmet vagy lábasjószágot!”, követelték fáradtan. Nem mintha Dunstable-ben sok minden maradt volna a tél végére. Készleteik nagyját már megették a kemény hónapokban.

Ez egyszer Margit királyné és a fia lóra kaptak, hogy ellenőrizzék a hadsereg áthaladását a helységen. Margit jelenlétében nem volt pusztítás, legalábbis ott, ahol a fáklyák világítottak. Derry biztosra vette, hogy így sokkal szerényebb lesz a gyűjtögetés eredménye. Hallotta, amint valaki sikoltozik egy mellékutcában, és már odaküldött volna néhány legényt fustéllyal, ha Somerset meg nem előzi. Parancsára tucatnyi óbégató embert korbácsoltak vissza a főútra. Páran panaszkodtak, amíg az egyik kapitány dühösen rájuk nem reccsent, hogy szökevényként is kezelheti őket. Erre úgy elhallgattak, mintha szájkosarat tettek volna rájuk. A szökés büntetésének az volt a célja, hogy visszarettentsék azokat, akik netán fontolgatni kezdték, talán éppen a téli őrség hideg, sötét óráiban. A hagyományokban, amelyek jól belevésődtek az írástudatlanok agyába, sűrűn emlegettek tüzet és vasat.

Az éjszakák februárban elég hosszúak ahhoz, hogy elrejtsék a legtöbb bűnt. Mire a had átcsörtetett Dunstable városán, a főutca összes házából és boltjából eltűnt minden élelem. Jajveszékeléstől volt sűrű a levegő a sereghajtók mögött, akik lehajtott fejjel baktattak, elgémberedett kézzel markolva fegyverüket.

A városon kívül a sötétség halványodni kezdett. Itt egy ősrégi tölgy-, magyal- és nyírfaerdő terült el, amely még egy ekkora hadsereget is képes volt elnyelni. A gallyak alatti homályban megengedték az embereknek, hogy pihenjenek és egyenek, de ők tudták, hogy csupán a harchoz gyűjtenek erőt. A kardokat megfenték, a bőröket beolajozták. A kovácsok kihúzták fekete vasfogóikkal a szuvas fogakat. A szakácsok és a szolgák odatették főni az üstökben a hagymát és a kemény vadhúst. A legtöbb embernek alig jutott zsíros víznél több. Mégis kapzsi elővigyázattal töltötték meg szilkéiket, és cuppogva ügyeltek minden cseppre.

Akik értettek a vadászathoz, loholtak felhajtani fajdot, nyulat, rókát vagy téli álmát alvó sündisznót, akármit. Kezdetben fizettek a vadászoknak, de ők akkor is folytatták, amikor már nem volt pénz, csak nagyobb darabot vettek el maguknak. Volt egy vadász, aki mindent magának tartott meg, miután kifogyott a pénz. Az egyik este megevett egy egész kövér nyulat egy kis tűznél, miközben sokak lesték. Másnap reggel ágon lógva találták meg a hulláját, és senki nem hallott egy mukkot sem. Hosszú menetelésnél meghalnak emberek, nincs mit tenni. Összerogynak, vagy az éhségtől és a kimerültségtől bambán elcsámborognak. Néhányat visszakorbácsoltak a sorba. Másokat ott hagytak összeesve, amíg ki nem lehelték a lelküket, miközben a többiek elmasíroztak mellettük és restelkedés nélkül bámulták az érdekes látványt az út szélén.

Amikor már volt némi leves a királyné katonáinak gyomrában, tovább mentek a szürke hajnalban a látóhatár felé, ahol most kelt föl a nap. Még mindig elég erősek, elég kemények voltak. Az éjszaka jobbról megkerülték St. Albanset, így délnyugat felől közeledtek. Néhányan vigyorogtak menetelés közben, mert elképzelték, hogy meglepődnek és megijednek majd Warwick emberei, amikor meglátják, hogy egy egész rongyos hadsereg tart feléjük!

Warwick egy pompás, fekete herélt nyergéből nézte az észak felé húzódó utat. Derült, verőfényes nap ígérkezett, viszont a szél dermesztő hideggel fújt át rajta. Mögötte volt St. Albans dombja és városa, a domb tetején az apátsággal. A gondolattól belenyilallt az ingerültség, mert eszébe jutott a pípes Whethamstede apát, aki bölcs tanácsokat osztogatott neki, csak mert hat évvel korábban végignézte a csatát a dombon. Miután Warwick életfontosságú szerepet játszott York akkori győzelmében, nem értette, miféle alapon oktatja ki az apát. Whethamstede jobbára vérben tocsogó epizódok fölemlegetésével töltötte ki a tegnapi estét, amelyeket láthatólag élvezett.

Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon. Csak azért aggódott, hogy a királyné és a hada ne délről közelítsen. Csoda, hogy még nem értek ide. Margit valamiért időt hagyott neki, és ő ki is használta, minden haragját és gyászát beledolgozva az árkokba és bástyákba. Többé nem volt út London felé. Embereivel mély árkokat ásatott, hogy megállítsák az ellenfél lovasrohamát. Szöges hálók érkeztek a londoni hámorokból. A bogokba kézzel dolgozták bele a vastüskéket. Nem mintha ezeken nem lehetett volna átjutni, de rohadtul megnehezítették a támadók dolgát. Warwick terve az volt, hogy soronként apasztja le a királyné nagyobb seregét, amíg a maradék el nem fárad, és ki nem vérzik. Csak ekkor küldi rájuk három hadoszlopát, tízezer embert, hogy megtörjék a Lancasterek akaratát és utolsó reményét. Elkomorodott, mert arra gondolt, milyen kevés akarat maradt Henrik királyban.

Henrik nem volt túlságosan messze onnan, ahonnan Warwick figyelte a hatalmas tábort. A király egy kopasz tölgyfa árnyékában ült, és az egymást keresztező ágakat bámulta a feje fölött. Mintha révületben lett volna. Már nem kötözték meg, nem is volt rá szükség.