ÍRTA ÉS ILLUSZTRÁLTA

SZLAMCSIK MÁTÉ

Könyv Guru

Budapest, 2023

Tartalomjegyzék

Előszó

Első fejezet: Lila szempár

Második fejezet: Beck család

Harmadik fejezet: Szerencse, vagy sem?

Negyedik fejezet: A második számú rejtekhely

Ötödik fejezet: Világító test

Hatodik fejezet: Ámon titka

Hetedik fejezet: Újra a szobában. Az Oclumer

Nyolcadik fejezet: Út a Kulipintyóhoz

Kilencedik fejezet: A Kulipintyó

Tizedik fejezet: A négy világ

Tizenegyedik fejezet: Kulcs a zárját

Tizenkettedik fejezet: Az abszolút gonosz

Tizenharmadik fejezet: A minervák tanácsa

Tizennegyedik fejezet: Újra otthon

Tizenötödik fejezet: A csapda

„Mindenki egyenlő, de senki sem egyforma.”

Előszó

Kedves Olvasó, Betűböngésző, Szófaló! Nem is tudom, hogy hogyan nevezzelek. Hiszen te könnyedén le tudod olvasni a nevem a borítóról, sajnos én ezzel szemben már nehézségekbe ütközöm. Ezért, kérlek, engedd meg, hogy ezekkel a szavakkal szólítsalak meg! Szeretnék neked bemutatni egy olyan világot, amely a fejemben született meg, majd papírra vetettem, és amihez egy álmom adta meg a kezdőlökést. Ott elevenedett meg pontosan szemeim előtt e látványvilág, és rajzolódtak ki a történet főbb szálai és a címben említett fogadó. Elsőnek úgy terveztem, hogy egy képregényt készítek belőle, de rájöttem, hogy azzal túl keveset tudnék átadni neked, ezért döntöttem úgy, hogy regényt írok belőle. Viszont nem szeretnék itt többet mondani az egészről, és nem is akarlak untatni sem hosszasan merengő, több száz mondatos, semmitmondó előszóval, inkább elkalauzolnálak gyorsan az én kis kulipintyómba.

Első fejezet

Lila szempár

Lehet, nem fogod kitalálni, de a történet, amit most elmesélek neked, egy olyan korban kezdődik, amelyet már elfeledtünk, vagy máskép emlékezünk rá, mert átírta az utókor. Sajnos rengeteg oka volt ennek, hogy így alakuljon a történelem, ezzel megváltoztatva a jelent. Azon korszak nyelvét sem beszéljük már, homályba veszett, ami nem is csoda, mert oly halált hordozó és könyörtelen sötét dolgokat rejtett, amilyenekkel az emberek nem mertek együtt élni, ezért száműzték a világukból. E kor pontos idejét sem tudnám jelenleg megmondani, csak azt, hogy ekkor még az embereken kívül más lények is lakták, és uralták a földet. Voltak köztük minervák, kik külsőre iszonytató és csúf megjelenésűek, lidérces álmainkban nem látni ilyen rémisztő alakokat. Ráadásul mindemellett szerfelett barátságtalan népség. Eléggé maguknak való teremtmények. Látszólag nem nagyon törődnek másokkal, habár ez nem teljesen fedi a valóságot, mert ha ők nem lennének, minden a feje tetejére állna, és káosz uralkodna el az egész világon. Világoszöld, ráncos a bőrük, ám ahogy idősödnek, és pallérozzák szürkeállományukat, ezek a ráncok egyre jobban kitisztulnak. A minél simább bőr az érettség jele náluk. Meséltek is egy Lara nevű minerváról, akinek állítólag egyetlen egy ránca sem volt látható, és oly hatalmasra nőtt az elméje, hogy belelátott mások gondolataiba. Ebből is látszik, hogy a bőrbarázdák fontos szerepet töltenek be, főképp a rangsorolásban: minél kevesebbel rendelkeznek, annál nagyobb tiszteletet kapnak társaiktól. A kis gyerekeket általában emiatt semmibe veszik. És ha hiszitek, ha nem, egy csecsemő minerva úgy néz ki, mintha egy emberi kisbabát kereszteznénk egy varangyos békával. Elég borzalmas és kiábrándító látványt nyújtanak, így a felnőttek megvetően néznek rájuk. Bár ők nem a látvány miatt. De más is jellemezi fajuk egyediségét: nagyon hosszú, lefelé lógó az orruk és a fülük, ráadásul fülből nem kettő, hanem négy is díszeleg a fejük oldalán. Természetellenesen ijesztő, vékony, hosszú az ujjuk és a felső végtagjaik. Hártyás a szárnyuk, mint egy rovarnak, és olyan gyorsan tudnak velük csapkodni, hogy képesek egy helyben lebegni, ráadásul néma csendben. A ruházatuk szerény, ámde kifinomult, igényes. Saját maguk készítik nyűselyemből, nemezeléssel. Jelentős figyelmet szentelnek a higiéniának, és általában vénuszvirág vagy mocsári aranyszirom illatúak, attól függ, hogy mely tájegységről származnak, szárazföldi vagy vízi területről. A minervák egyik legkülönlegesebb jellemzője, hogy fajuk csak és kizárólag női egyedekből áll, aminek oka sok-sok évezredre vezethető vissza. De az egésznek a lényege, hogy az utódnemzéshez – idővel rájöttek – nincs szükségük férfiakra, ezzel meggátolva a nemek harcát, és így az elméjükkel inkább lényegesebb dolgokra koncentrálhatnak. Tudásuk és tudásszomjuk hatalmas, és jártasak a mágiában. De soha senkivel nem osztják meg, hanem e tudást arra használják, hogy egyensúlyt teremtsenek a jó és a gonosz közt. Rengeteget foglalkoznak a természet alakulásának megfigyelésével, amiben nagy segítségükre vannak a hatalmasra nőtt érzékszerveik. Évezredeken keresztül kutattak, majd rájöttek, hogyan tudják alakítani és irányítani a környezetüket. Legfőképp a négy ősi elem foglalkoztatja őket. A tűz, a föld, a levegő és a víz, mert ezek az élet forrásai. Észrevették, hogy minden egyes elemnek lelke van, amelyek megtalálhatók a növényekben, a tárgyakban, az élőlényekben, mindenben, ami e világban létezik, és ezeket a lelkeket uralni tudják, ha átengedik saját testükbe. Persze ehhez kellő szellemi erő is szükségeltetik, mert ha az illető ezzel a képességgel nem rendelkezik, akkor az egész a visszájára fordul, és az elem elnyeli minden tudatát. Tisztában vannak azzal, hogy ha ez a tudás valaha is kikerül, akkor egy oly halálra ítélt világgal nézhetnek szembe, amelynek pusztulása visszafordíthatatlan. Sajnos volt köztük egy bukott minerva, Zoé, akit ma már a minden élet rontásának neveznek, és akit csemete korában elvittek egy fekete lángfeltárási expedícióra a föld magjánál, ahol megmarta egy tűzbogár, és az megmérgezte a testét és a lelkét. Majd idővel teljesen átjárta a méreg, és kifordult önmagából. Gonosz, ármányos és sötét dolgokat vitt végbe. A gyengeelméjűeket megbabonázta, és maga mellé állította, ezután kihasználva őket egész kolóniákat pusztított el, más fajokat pedig megkínzott és a halálba kergetett. Voltak köztük, akik már azért könyörögtek, hogy ölje meg őket, de Zoé olyan kegyetlen volt és szívtelen, hogy inkább hagyta, hogy saját szenvedésükbe pusztuljanak bele. Mindezt anélkül vitte végbe, hogy bárki is megneszelhette volna, hogy neki bármi köze lenne a történésekhez. Azonban a minervák egy idő után gyanították, hogy ő állhat mindezek mögött. Ereje egyre csak nőtt, sokan már féltek tőle, és messze elkerülték. Nem tudták, hogy honnan szerezheti ezt a rengeteg energiát, és tartottak tőle, hogy nem a jó szándék vezérli. Egyik reggel hatalmas, magas, visító robbanás rázta meg a földet, és Bogárdomb városának széléről piros, kék, zöld és sárga fénycsóvák csaptak fel az égre. A város lakói a hang irányába siettek, ahol átláthatatlan gomolygó füstfelhő várta őket. Miután átvágták magukat a sötétszürke porfalon, olyan érzésük volt, mintha egy sivár, kietlen településre csöppentek volna, a gigászi robbanástól minden elporladt a környéken. A fénycsóvák tövében, egy kráter közepén megpillantották Zoét, ahogy a négy ősi elem szellemével élet-halál küzdelmet vív. Egyesíteni akarta volna őket magában, hogy ő uralkodhasson minden és mindenki felett. Hozzáteszem ez még soha senkinek nem sikerült. Az elemek ellenálltak, és nem engedték az egyesülést. Végül Zoé ereje elfogyott, és a földre hullott. Annyira legyengült, hogy majdnem bele is halt ebbe a küzdelembe. Utolsó, megmaradt életszikrájával kénytelen volt olyasmire vetemedni, amire végképp senki sem gondolt volna. Szövetséget kötött magával az abszolút gonosszal, Kolerivel, aki a világ négy teremtője közül az egyik, és a legsötétebb lelkű, a nagy tűz elementál, s akit az ősi világ népe száműzött és bezárt a föld magjába, hogy béke és nyugalom uralkodjon a földön. A letűnt elementálnak csak a tűz teremtésének és idomításának képessége volt a birtokában, ezért úgy gondolta, ha megtanulja a többi elem irányítását, akkor visszatérhet, és megtorolhatja, amit vele tettek. A rontás úrnője rájött, hogyan képes vele kapcsolatot teremteni a föld magjában található rejtett átjárón keresztül. Megnyitni teljesen nem tudta, ezért Koleri így nem tudott visszatérni. Viszont képes volt meggyógyítani a felszabadítóját, aki cserébe odaígérte minden tudását. De ezt szerencsére sikerült még időben megakadályozni, és annak érdekében, hogy ez ne következhessen be, Zoét elpusztították.

Pár száz évre rá az a hír járta, hogy a bukott minerva visszatért, bár látni nem látta őt konkrétan soha senki, csak különböző mendemondák keringtek arról, hogy milyen alakban öltött testet, és hogy milyen szörnyű dolgokat vitt végbe. Volt, hogy idős bibircsókos öregasszony képében jelent meg, és falvak gyermekeit rabolta el egy éjszaka alatt. Azt mondják, hogy felfalta mind, de ez sosem derült ki, mert nem találták meg őket. Majd még aznap elkapták és élve elégették, de másnap hamvaiból feléledt, és szellemként, hatalmas, rémisztő, hideg női kacaj kíséretében eltűnt. Akadt, hogy óriáskígyóként jelent meg, és családokat mart, majd mérgezett meg, akik ezek után élőhalottként viselkedve támadtak meg másokat. Megannyi rémhír és rémtett kelt szóbeszéddé, de bizonyítani nem tudták, hogy ő követte volna el, vagy sem. És hogy kinek volt igaza? Talán senkinek, vagy mindenkinek.

Akadtak jó páran, akik Zoé megölésére indultak, de nem sokan tértek vissza, azon túlélők pedig, akik igen, vagy nem emlékeztek semmire, vagy korán kudarcot vallottak, és visszafordultak küldetésükből. De most Leó, az emberfeletti erővel bíró sárkánymandró, aki a hajdani sárkányok leszármazottja, két hűséges társával, Ámonnal, az alakváltó gúllal, és Rubennel, a varázserejű emberrel, elhatározzák, hogy megtörik e gonosz uralmát. Régi társak már a bajban, megannyi küldetést vittek véghez közösen. Sokan ismerik őket, és eléggé hátráltatja is őket a küldetésükben, hogy már messziről észrevehető a bajos trió. Leó szürkésfehér, pikkelyes bőre, amely páncélként védi testét, mindenkinek szemet szúr, bármerre is jár, hiszen akárhogy is próbálja leplezni ruházatával, félhüllőként imád sütkérezni a napsütésben, amit akarva-akaratlanul is ösztönösen megtesz. Nem beszélve az alakváltó hol emberi, hol nyelvet öltő, gyíkszerű arcáról, amelyet szintén szeret perzseltetni a napon. Ráadásul ott van Ruben, akinek óriási karimájú süvegje, fénylő varázsbotja, amelyekből varázserejét nyeri, szinte álcázhatatlan, még mágiával is bonyolult lenne.

Egy napon azt a titkos információt kapja a hős hármas, hogy a hegyvidéki fogadóba érkezik majd a rontás úrnője. Elhatározzák, hogy együttes erővel rajtaütnek. El is érkezik a dicső nap. A helyszín egy hatalmas hegy aljában található, amely hegy olyan zölden pompázik már messziről, és veri vissza a nap sugarait, mintha egy hatalmas smaragd lenne. Mindemellett olyan óriási, és nem is a magassága, bár az sem hangyalábnyi, hanem a kiterjedése. Városokat átölelő, kolosszális földkiemelkedés. Az egészet benőtték a hatalmas fák és az ijesztő növények különböző fajai, amelyek oly hosszúra nyújtózkodnak, hogy alig látni a hegy csúcsát. Ránézésre hívogató kalandorok számára, másoknak viszont azt sugallja, hogy „tartsd távol magad!”. Jelenleg a látótávolságot a leszálló köd erősen gátolja, és még a talaj is igen megnehezíti a közlekedést, hol lápos, mocsaras, hol pedig aranyszínű, forró, vulkánszerű anyag szivárog a talajból, és akadályozza útjukat. Ámon lehajol, belemártja mutatóujját és megnyalja gyíknyelvével.

– Friss arany. Itt valamit nagyon őrizhetnek.

– Ajaj, akkor itt nekem nem sok hasznomat veszitek. Ha csak nem szúrok valakit szemen a botommal – mondja Ruben csüggedten, mert az arany meggátol minden mágiát, de csakis a színtiszta arany. Ahogy közelednek céljukhoz különböző morajok csapják meg a fülüket, nem is tudják megállapítani, hogy állati mormogás vagy értelmes beszéd hangjait sodorja feléjük a szél. Egyszer csak a félhomályban fényeket látnak felvillanni, majd egy tábla rajzolódik ki a magasban, amelyet két vaskos gerenda tart vastag aranyláncon felfüggesztve, különböző jelekkel:

Amelynek jelentése: „KULIPINTYÓ”. Alatta: „Az eltűnt kori fogadó”. A láncra különböző lények koponyáit fűzték fel, bennük nyílvesszők, kisebb balták, tőrök díszelegnek. A két gerendán pedig egy fekete-sárga, csíkos szárú, tüskés futónövény kúszik le és fel, folyamatos mozgásban, mintha épp felkészülne egy közelgő támadásra. Áthaladnak az óriási kapunak nevezhető monstrum alatt, közben az oldalát és a tetejét pásztázzák, nehogy valamilyen meglepetés érje őket. Majd a gyanújuk beigazolódik, fent a tábla mögött meghúzódva várta áldozatát a növény feje tarka tollazattal, széles állkapoccsal, amelyben több sorban meredtek előre acélkemény, fűrészszerűen elhelyezkedő fogai. Egy hirtelen mozdulattal beleharap Leó vállába, de kemény sárkánypáncélzata úgy töri szét fogállományát, mintha az csak száraz kenyérből lenne. Majd hősünk ezzel a lendülettel a kardjával elválasztja a húsevő kobakját a szárától, amely egy hatalmas puffanással a földre hullik. Ámon odalép hozzá, és megsimogatja a tetem buksiját, majd egy mosollyal és egy intéssel elköszön tőle, és folytatják a sétát. Egyre közelebb érve a hegyhez, megpillantják az oldalában az imént említett Kulipintyó fogadót.

– Ez hatalmas! – kiáltanak fel egyszerre, és közben azt gondolják, hogy akár több mint száz, vagy akár ezer szoba is található benne.

Viszont közben magyarázatot kapnak a távoli hangokra. A fogadó előterét tömeg lepi el. Óriási kint a nyüzsgés. Látszólag baljóslatú a környék, mind a társaság, mind a környezet. Az épület oldalán a már ismerős fekete-sárga csíkos kúszónövényre figyelnek fel, de felismernek a brigádból jó pár bűnözőt is. Tolvajt, rablót, kalózt, orvgyilkost és még jó néhány elvetemült gazfickót. Ámon megborzong. Attól tart, hogy tényleg semmire sem mennek az ő varázserejével.

– Nemhiába választotta ezt a helyet, itt minden olyan rém bizarr. Feláll a nem létező szőr is a hátamon.

– Ne majrézz, volt már rosszabb is! – próbálja nyugtatni Ámon a reszkető mágust. Azon tanakodnak, hogy előbb felmérjék-e a terepet, és elvegyüljenek a tömegben, hátha kiderítenek valamit Zoé hollétéről, vagy vakmerően egyből lépjenek be a létesítmény ajtaján, remélve, hogy bent van.

– Irány be! – mondja gondolkodás nélkül Leó, és hirtelen megindul a tömegen keresztül a bejárat felé, a többiek dulakodva követik őt. Páran felismerik, és próbálják visszatartani a bajos triót, ezzel egy hatalmas tömegverekedést kezdeményezve. A sárkánymandrónak sikerül átverekedni magát a tömegen, majd felrohan a fogadó bejáratához vezető pár fokos lépcsőn. Egy hatalmas ódon díszesen faragott ajtó előtt találja magát, amelynek a felső sávjában négy fej található, amelyek szemei helyén eltérő színű kövek díszelegnek. Két piros, két kék, két zöld és két sárga. Egy pillanatra megbabonázzák a színpompás ékkövek, de megrázza a koponyáját, és igyekszik elhessegetni az ékszerek utáni rajongását, mivel eszébe jut a küldetésük. Hősünk a falnak támaszkodva igyekszik minél gyorsabban kiszuszogni magát a dulakodás után, és bízik benne, hogy nem fognak utánacsörtetni és akadályokat gördíteni elé. Amint érzi, hogy ereje visszatérőben, megmarkolja az aranykilincset, és belép. Bent különös érzés lesz rajta úrrá. Megmered, izzadni és egyben vacogni kezd, hirtelen félelem fogja el, ami azért érdekes, mert még soha nem érzett ilyet az életében. Tekintete egyből a pulthoz téved, ahol egy fekete, emberi alakú füstfelhőt pillant meg, benne egy lilán világító szempárral. Ennél többet nem is tud meg a különös ismeretlenről, mert ijedtében gyorsan elrántja a fejét. Úgy érzi, mintha a végtagjai elkezdenének zsibogni, s mintha ezer tű szurkálná őket. Elsőre azt hiszi, hogy a rémülettől, de amikor rájuk pillant, látja, hogy szertefoszlanak, a teste füstté, majd eggyé válik a levegővel. Hősünk meghal!

Második fejezet

Beck család

A következő pillanatban egy vékony, magas hang hallatszik, elsőre meg nem mondaná az ember, hogy fiúé vagy lányé.

– Héééj, ez nem ér! Már megint csaltál! Látom, a szokások rabja vagy – a végét kicsit ironikusan és gúnyosan mondva.

– Ráadásul nem is így van ez a sztori, hadd dobjak újra! – Leó hangja csendül fel egy cseppnyit mérgesen, csak most épp egy szőke hajú, vékony, kék szemű, tizenöt éves komisz tekintetű kamasz fiú alakjában, egy családi ház pincéjében, dobókockák, papírhalmok, különböző fantasykönyvek, egy különös térkép, rengeteg csipszes, ropis, csokis zacskó és két barátja társaságában. Frizurája az égnek meredve, zselétől keményre száradva, a ruházata pedig elég laza. Piros-fekete kockás inget, keki színű bermudanadrágot visel oldalán lánccal és felhúzott hosszú szárú fehér zoknival. Mondhatni, deszkás stílusú, mivel előszeretettel hódol eme sport gyakorlásának.

A szoba közepén gubbasztanak, ami teli van mindenféle limlommal. Az egyik sarokban kertészeti eszközök, kapa, ásó, gereblye és egyéb hosszú nyelű szerszámok állnak halomban hoki- és baseballütőkkel meg egy biciklivázzal. Majd mellette a falnak támasztva egy pingpongasztal leterítve egy medvebundával, előtte egy fűnyíró és különböző háromkerekű gyerekjárművek parkolnak. Akárhová nézel, mindenhol van valami, és közös ezekben a tárgyakban, hogy már évek óta nem használták őket. Vastagon áll rajtuk a por, és a pókhálók is teljesen ellepték őket. Csak a szoba közepe mondható valamennyire tisztának, ahol a srácok úgymond útvonala és pihenőhelye található. Ruben mélabúsan rágcsál egy ceruzát, mert már felfalta az összes csipszet, csokit és mindent, amit ehetőnek gondolt. Mondhatni, nagy étvágyú fiú, ami meg is látszik rajta. Kis pufi arcát szeplők borítják, élénk zöld szemei meg csak úgy világítanak. A feje búbját vöröses szőke haj koronázza. Ő is a laza stílust próbálja képviselni, bár egy kicsit konszolidáltabb a pajtásánál. Farmerbermudát és fehér pólót visel „a deszkázás nem bűn” felirattal. Mellette Ámon, aki vékony, társaihoz és korához képest magas, a külseje pedig egy kicsit elvont, általában kifordított inget, fekete hosszú nadrágot visel még nyáron is, amelynek egyik szára fel van hajtva, és persze ez most sincs máskép. Csuklóján pedig szegecselt bőrkarkötőt hord, amit szinte sohasem vesz le, még fürdéskor sem. Sötétbarna félhosszú haja, pedig féloldalasan barna szeme elé lóg, amit percenként igazgat, hogy ne zavarja a látását. A három jó barát egy különleges játékot játszik. Szerepjátékoznak. Bár nem tudom, hogy ti tudjátok-e, hogyan kell ezt a játékot játszani. A lényeg, hogy van egy mesélő, azaz egy kalandmester, a többiek kitalálnak maguknak egy-egy fantasykaraktert, és a mesélő segítségével végigkalandoznak egy kitalált történetet. De az ő játékukban most az még a különleges, hogy nincs külön mesélő. Hanem Leó egy történetét, amelyet még a nagypapájától hallott és írt át, próbálják ki úgy, hogy felváltva kalandmesterek. A nagy veszekedés közepette, hogy ki csalt, és ki nem, Leó rátekint az órájára, amely a következőt mutatja: 2002. 06. 07. 18:05.

– Már megint elkések. Nagyi leszedi a fejem.

Hat órára kellett volna hazaérnie, mert a nagyanyjának fontos esti programja lesz, így Leó nem maradhat kint sokáig, hiába van péntek.

– Majd holnap folytatjuk a játékot, srácok?

– Hogy hisztizz, ha vesztésre állsz? – jegyzi meg Ruben kicsit halkan és gúnyosan. Leó már félig rohanásban, de azért még meghallja, és cinikusan visszavág.

– Hallom, Róka!

Ha haragszanak Rubenre, akkor így szokták egymást közt gúnyolni a vörös haja miatt, meg azért is, mert szokása kicsit ravaszan játszani és közben csalni. Persze erre a becézgetésre nagyon mérges tud lenni, olyannyira, hogy most is majdnem egyszínűvé vált az arca a hajával a dühtől. A három ifjonc nagyon sok időt tölt együtt, hisz rengeteg a közös érdeklődési körük. A szerepjáték, a gördeszka, fantasy és sci-fi filmek, történetek, tévéjátékok. Meg persze az is közrejátszik, hogy kicsit különcök is. Nem túlzottan átlagos kamaszok, sem külsőleg, sem viselkedésben. Nem annyira mozgatja őket például a diszkóba járás, nem hódolnak az ott dübörgő zenei stílusnak, inkább hallgatnak rockot, metált vagy punkzenét, és járnak koncertekre, amit a többi korukbeli pajtásaik nagyon ritkán vagy, mondhatni, soha sem tesznek. Persze ők is csak akkor jutnak el, ha sikerül elkéredzkedniük vagy ellógniuk otthonról.

A tüskés szőke tini felszalad a lépcsőn, át a nappalin, majd ki az udvarra, felpattan a biciklijére, és úgy megtekeri azt a kerékpárt, mintha az elvetemült gazfickók kergetnék a történetükből. Rubenék házában voltak, ott szoktak összegyűlni és bandázni, mert ott nem zavarnak senkit, hiszen akkora maga az épület, hogy el lehet benne veszni. Bogárdomb városának egyik legnagyobb lakóháza. A többiek villának, úri kastélynak vagy hercegi palotának szokták gúnyosan becézni. Igen, a Miller család, vagyis Rubenék eléggé tehetősek, és emiatt a cimborái sokszor cukkolni szokták, persze csak baráti csipkelődésképpen. A szülők őstermelők, de hogy azon belül mivel foglalkoznak, még a saját fiuk se tudja. Nem is nagyon érdekelték soha a családi dolgok, ellentétben Leóval, aki folyamatosan próbálja felkutatni a családját és kideríteni róluk mindent. Legfőképp a nagyapjáról, aki különösen és hirtelen eltűnt, amikor a fiú tízéves volt. A szüleiről meg még kevesebb az információja, ők meghaltak, amikor a kis Leó még a harmadik életévét sem töltötte be. Az ifjú hazaér, és ahogy belép az ajtón, a nagyanyja rikácsoló hangja üti meg a fülét: