Angela Petch

Szökés Urbinóból

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Angela Petch: The Girl Who Escaped

Copyright © Angela Petch, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Fordította

Gellért Marcell

Hungarian translation © Gellért Marcell, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-467-1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Benedek Szabolcs

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A La Croce al merito di guerra háborús érdemkereszttel kitüntetett Luigi Michelinek (1903–1990) és az olasz felszabadító háború összes ismeretlen hősének és hősnőjének

Szabadítsd meg azokat, akik a halálra vitetnek, és akik a megöletésre tántorognak, tartóztasd meg!

Ha azt mondanád: ímé, nem tudtuk ezt, nemde, aki vizsgálja az elméket, ő érti, és aki őrzi a te lelkedet, ő tudja? és kinek-kinek az ő cselekedetei szerint fizet.

Példabeszédek 24:11–12.{1}

Előszó

1988. augusztus 20.

Az ötször öt centiméteres, fekete-fehér fénykép az évek során alaposan megfakult, keresztül-kasul gyűrődések tarkították. Négy tinédzsert és egy kutyát ábrázolt egy köves hegyi ösvényen. A fiúkon térdig érő bermuda, nyakukban sál, a lányokon széles karimájú szalmakalap. A háttérben kétezer méteres hegycsúcsok megkövült titáni szörnyekként meredeznek fenyegetően az azúrkék ég felé. A fiatalok hunyorognak a verőfényes napsütésben, az egyik lány a kezével próbálja árnyékolni a szemét. A helyszín a Gran Sasso-hegység a dél-olaszországi Abruzzo régióban. A fénykép hátán a dátum: 1938. augusztus, és egy emlékeztető: „Találkozunk ötven év múlva.”

A tinédzserek már réges-régen felnőttek, de mind a négyen emlékeznek arra a kirándulásra, amikor a fénykép készült. Devora Lassában a színek hagyták a legmélyebb nyomot: a hegyek gyöngyszürke ormai, a havasi gyopároktól és sárga alpesi virágoktól tarkálló rétek üdezöldje. Az ösvény, amelyen nekivágtak a hegynek, mintha egyenesen a végtelenbe vezetett volna. Tizennyolc évesen nincsnek határok, minden lehetséges.

Luigi Michelozzi számára, aki akkor tizenkilenc múlt, azért volt emlékezetes a kirándulás, mert magával vihette örökmozgó pointerét, Tuffót, hogy világot lásson és kedvére kirohangálja magát, ő pedig kiszabadulhatott a természetbe a számviteli stúdiumok monoton rabságából. Időről időre megállt, hogy a látcsövével végigpásztázza a tájat.

Sabrina Merli számára fárasztó és unalmas programot jelentett a kirándulás. Sajgott a lába a nehéz túrabakancsban, amelyet egy héttel korábban vett, és elfelejtett betörni. Egész úton siránkozott, hogy melege van, és mennyit kell még gyalogolniuk a tikkasztó hőségben. Mindenki tudta, hogy a táj szépsége hidegen hagyta, csakis Enrico miatt vállalta ezt a megpróbáltatást.

Conte Enrico di Villanova kapott a tizenkilencedik születésnapjára egy vadonatúj Kodak fényképezőgépet, és a túra ragyogó alkalom volt arra, hogy kipróbálja. Miután visszatértek Urbinóba, az egyik képből másolatokat csináltatott a barátainak, hogy nekik is legyen emlékük a kirándulásról. A túra során minden kanyarban megállította a csapatot, hogy lefotózza őket. A legtöbb képet Devoráról készítette. Nem tudott betelni azzal, ahogy a napfény a lány vállig érő aranyszőke haján játszott, és miközben fotózta, azon töprengett, hogyan fog ez a varázslatos szépség átjönni a fekete-fehér képeken.

És most, ötven év múltán itt állt délelőtt fél tízkor Urbino központjában, a Piazza della Reppublicán, és egy professzionális Canon géppel fotózta a díszes árkádokat. Miközben a megfelelő távolságot és szöget kereste, azon merengett, vajon ki fog eljönni a megbeszélt találkozóra. Az egyik épület sarkán, megfeledkezve az időről, leguggolt, hogy készítsen egy kontrasztos képet a sötét oszlopsor és az azúrkék ég találkozásáról. Ezúttal is fekete-fehér filmet használt, amelyen jobban érvényesülnek a kontrasztok. A fények és árnyékok játéka Escher rajzaira emlékeztette.

– Enrico?

A hang irányába fordult, és felnézett. Devora volt az. Ugyanaz a lenyűgöző szépség, mint annak idején. Bubifrizuráját ezüstös csíkok tarkították, az arcvonásai élesebbek, markánsabbak lettek. Enrico felegyenesedett, és odalépett hozzá, hogy a szokásos puszikkal üdvözölje – egyet jobbról, egyet balról –, de Devora fagyos arckifejezéssel hátralépve elhárította a közeledését.

– Már arra sem emlékszünk, mikor láttunk utoljára – mondta élesen, miközben maga mögé pillantott, nehogy nekimenjen valakinek.

– Csak azt ne mondd, hogy semmit nem változtam – felelte Enrico a dohányosokra jellemző, rekedtes hangon.

Devora megfordult, és elindult a kávézó felé.

– Eszem ágában sincs hízelegni neked.

– Haragszol rám valamiért, Biondina? – kérdezte Enrico, egy lépéssel lemaradva.

Devora mintegy vezényszóra megállt, Enrico pedig kis híján fellökte.

– Nocsak! Kezd ébredezni a lelkiismereted? És ha már itt tartunk: neked Devora vagyok. Lehet, hogy mégsem volt olyan jó ötlet ez a találkozó, Enrico.

– Mégis, mit tettem, hogy így haragszol rám?

– Inkább az a kérdés, mit nem tettél.

– Most már tényleg semmit nem értek – felelte Enrico fejcsóválva, miközben visszatette a fényképezőgépet a tokjába. – Tudod, mit, Devora? Meghívlak egy kávéra, te pedig szépen elmondod, mi bajod velem.

Első fejezet

Olaszország, Urbino, 1940. június 9.

Sabrina ezúttal is új ruhában jelent meg a contessa havonta megrendezett pénteki teadélutánján: könnyű pamutszövettel kombinált, apró gombokkal díszített barackszínű atlaszselyem, csipkés gallérral és pliszírozott alsó résszel, amely rafináltan elrejtette dús idomait. A cipője is új – állapította meg magában Devora, aki Sabrina mellett slamposnak érezte magát az egyetlen kimenőruhájában. A kissé megfakult bézs színű egyberuhát a mamájától örökölte, aki egy jó fejjel alacsonyabb volt nála. Anna Maria, a házvezetőnőjük toldotta meg olívazöld, fodros szegéllyel, hogy hosszabb legyen, az elejét kicsinosította egy másik ruháról lefejtett csontgombokkal, kétoldalt pedig csípőmagasságban varrt rá egy-egy füles zsebet, hogy ne legyen olyan ódivatú. Anna Maria mindent megtett, hogy sikkesebbé tegye a ruhát, Devora mégis mindent megadott volna, hogy olyan ruhája lehessen, mint a barátnőjének.

Enrico anyja, contessa Giulietta di Villanova két puszit lehelt Devora arcára, amikor a lány belépett a szalonba – a contessa előszeretettel használta ezt a szót az Urbino főterén lévő tágas lakásának nappalijára. A súlyos bársonyfüggönyökkel keretezett magas ablakok a hercegi palota díszes reneszánsz homlokzatára néztek. Az aranyszínűre festett bútorokat brokáttal és selyemmel kárpitozták. A selyemkárpittal borított falakon szigorú tekintetű, parókás hölgyek és urak portréi sorakoztak, alattuk antik porcelánokkal zsúfolt vitrinek. Devora elképzelni sem tudta, hogy egy ilyen szobában nyugalmat lelne bármelyik ülőalkalmatosságon egy könyvvel a kezében.

Az egyik sarokban, egy terebélyes pálma mögött lakott Amadeo, a papagáj, aranyozott kalitkában. Devora megsajnálta a madarat, és odalépett hozzá, hogy szóba elegyedjen vele. Amadeo, ha volt társasága, készségesen rukkolt elő a contessa gyakran ismételt szófordulataival: „Ne hadonássz azzal a porolóval, te lány!” Vagy: „Hányszor kell még elmondanom, hogy a szivarod szaga a legbüdösebb zokniéval vetekszik.” De Amadeo idézetgyűjteményéből nem hiányoztak az óvatlan személyzettől hallott megjegyzések sem: „Láttad ma már a vén tyúkot?” Vagy: „Azt üzenem a nagyságának, hogy bekaphatja!” Mennyivel szórakoztatóbb volt Amadeót hallgatni, mint a teadélutánra összegyűlt vendégek semmitmondó társalgását!

– Jaj, de örülök, hogy eljöttél, drágám! – mondta a contessa, miközben színpadias mozdulattal kitárta a karját Devora felé. Mielőtt odalépett hozzá, slukkolt egyet a szipkájából, és a füstöt egyenesen a lány arcába fújta. Devorát nem tévesztették meg ezek a lelkes üdvözlések: tudta, hogy őt is, akárcsak a vendégek többségét, számításból hívta meg a házigazda a havonta megrendezett társasági összejövetelre. Nem véletlen, hogy a vendégek között ott volt a hentes felesége csakúgy, mint a Raffaello Sanzio Színház igazgatója. Lesz első osztályú kotlett vasárnapra és tiszteletjegy a soros bemutatóra. Devora biztos volt benne, hogy csakis ezért hívták meg őket, ahogy abban is, hogy őt viszont csakis Enrico kedvéért látta szívesen a contessa, mivel a fia ragaszkodott hozzá, hogy a barátai is eljöjjenek. Enrico csupán így bírta elviselni ezeket a havonta ismétlődő pénteki megpróbáltatásokat.

A contessa ezúttal könyékig érő, krémszínű szattyánbőr kesztyűt viselt, ami fölött Devora sehogy sem tudott napirendre térni. Mi szükség kesztyűre ebben a hőségben? A zsúfolt nappali összes ablaka be volt csukva, Devora pedig legszívesebben mindet szélesre tárta volna, hogy a piazza friss levegője átjárja a nyomasztó helyiséget. Lehet, hogy a contessa azért viselt kesztyűt, nehogy valami fertőzést kapjon az alsóbb néposztályok képviselőitől? Köztudomású volt, hogy ő maga nem nemesi családból származott, csakis a rangja miatt ment hozzá a jóval idősebb grófhoz, és mindent megtett, hogy befogadja az előkelő társaság. Ahogy azon is nagyon igyekezett, hogy megfelelő párt kerítsen egyetlen fiának, Enricónak valamelyik rangos családból. Devora szóba sem jöhetett, hogy is mehetne hozzá az ő drágalátos fiához egy gyártulajdonosból lett szabósegéd lánya, aki ráadásul zsidó?

Devora figyelmét nem kerülték el a contessa nyelvbotlásai, ahogy nagy igyekezetében, hogy a férjét kövesse, rosszul használt egy kifejezést vagy hibásan ejtett ki egy szót. Devora szerette az anyanyelvét, és a szabadidejét a vívás és a futás mellett legszívesebben olvasással töltötte. Ez utóbbira több ideje is volt, amióta a legújabb zsidótörvények bevezetését követően kizárták az egyetemről, így a sportklubból is, ahova edzeni járt.

Amadeót magára hagyva odament az italokkal megrakott büféasztalhoz. Enrico ott állt az asztal túloldalán Sabrina és két másik lány társaságában, akiket már látott az egyetemen. Amikor Enrico meglátta, intett neki, hogy csatlakozzon hozzájuk.

– Ciao, Devora!

Enrico odalépett hozzá, és jobbról-balról arcon csókolta. Ilyet még sose csinált mások előtt. Devora szíve nagyot dobbant, és érezte, hogy mélyen elpirult. Hogy leplezze a zavarát, felkapott egy süteményt a legközelebbi tálcáról. A diplomatico azonban nagyobbnak bizonyult a kelleténél, és ahogy bekapta süteményt, a habos krém kibuggyant a szája szélén.

„Most úgy nézhetek ki – gondolta a száját nyalogatva –, akár az öcséim aranyhörcsöge, akit múlt héten elkapott a szomszéd macskája.”

Az egyik lány gúnyos mosollyal odasúgott valamit a mellette álló társának, de Sabrina a kínos jelenetet látva a segítségére sietett. Odalépett hozzá, belekarolt, és megkérdezte, nem akar-e csatlakozni egy csésze citromos teára.

A teázóasztalnál Sabrina hátrapillantott, hogy meggyőződjön róla, már hallótávolságon kívül vannak. Enrico ott állt a lányok gyűrűjében, akik úgy dongták körül, akár a virágok illatától megrészegült méhek. Sabrina fejcsóválva égnek emelte a tekintetét.

– Legszívesebben megkínálnám mindegyiket egy csésze arzénos teával. Felfordul a gyomrom tőlük. De mit szólsz Enricóhoz? Átkozottul jól néz ki, nem? Nem hittem a szememnek, amikor arcon csókolt. Innen is, onnan is. Mivel érdemelted ki ezt a kegyet, Biondina?

Azon a becenevén szólította Devorát, amit a barátai adtak neki a haja miatt. A szőke haj, még ha sötétszőke is, ritkaságnak számít Itáliában.

– Fogalmam sincs – felelte Devora fejcsóválva, majd bekapta a sütemény maradékát, és az ujjait nyalogatva hozzátette: – Én is meglepődtem.

– Bár engem is meglepne két csókkal! Teljesen odavagyok érte. Legszívesebben én is beiratkoznék az egyetemre, csak hogy mindennap láthassam. Ehelyett a papa boltjában kell vénembereknek öltönyöket válogatnom.

– Én sem látom mindennap. Már nem. Kizártak az egyetemről. De ezt te is tudtad, nem?

– Ó, bocs, Devora! Ne haragudj, kiment a fejemből. Biztosan azért, mert én nem tartalak másnak. De vívni azért még jársz vele, ugye?

– Igen, egyszer egy héten. Legalább ennyi megmaradt. Tőlem hozhatnak bármilyen törvényeket arról, mit tehetünk és mit nem, de arról, hogy a parkban vívjak, nem fogok lemondani. A Circolóból kitiltottak, de azt nem tilthatták meg, hogy eddzek a barátommal.

Devora jobbnak látta, ha nem vesz tudomást Sabrina megjegyzéséről a másságát illetően. Bárki más részéről sértés lett volna, de szegény Sabrina annyira ostoba volt, hogy ezt elnézte neki. Kedves volt, jóindulatú, azonban sokszor nem tudta, mit beszél. És jobbnak látta, ha nem nyílik meg előtte, nem árulja el neki, mennyire jól érzi magát Enrico társaságában. Az a néhány lopott óra a parkban, amit vívással és beszélgetéssel töltöttek, a hét fénypontja volt számára.

Tudta, hogy a barátnője már régóta odavan Enricóért. Tizennégy éves volt, amikor az iskolában ellopta Enrico sálját, és hazavitte, hogy szagolgassa. Esténként betette a párnája alá, hogy a fiúról álmodjon. Ezt ő maga mesélte. Tudott róla eleget, amivel cukkolhatná, de az ilyesmi távol állt tőle. Sabrinának volt elég baja enélkül is. Butácska volt, és a tetejében még pattanásos is.

Barátságuk tizenhárom éve kezdődött, amikor Devora pártfogásába vette Sabrinát az első tanítási napon, amikor elkezdték az iskolát. Sabrina bepisilt, és szégyenében elbújt a zongora mögé. Ott sírdogált, és hiába kérlelték, nem akart előjönni. Devorának sikerült végül kicsalogatnia, és attól a naptól kezdve ragaszkodtak egymáshoz. Az iskolát ugyan Sabrina kijárta, a záróvizsgán mégis megbukott, de ezen könnyen túltette magát, mert a szüleinek amúgy sem voltak nagy tervei vele: kezdettől fogva azt akarták, hogy a családi vállalkozásban dolgozzon, a főtéri szabóműhelyben.

Devora apja is ott dolgozott, ő szabta ki a ruhákhoz az anyagot, az átalakítandó ruhákat pedig hazahozta a feleségének, mert ahhoz ő értett jobban. A szabászszakmába akkor kóstolt bele, amikor saját textilüzlete volt Frankfurtban, de a szükség itt, Olaszországban rávitte, hogy továbbképezze magát. Csak ezzel tudta biztosítani a megélhetést a családjának. Arról, hogy újra saját vállalkozásba kezdjen, egyelőre nem is álmodhatott.

Devora az ablak előtt állt, és vágyakozva nézte a távolban kékesen derengő hegyeket. A szülei kívánsága volt, hogy eljárjon ezekre a teadélutánokra. Mama szerint csak itt tudja elsajátítani a társasági jómodort, papa szerint pedig azóta, hogy két évvel ezelőtt bevezették az első zsidótörvényeket, most még fontosabb, hogy tartozzon valahova, hogy tagja legyen egy helyi közösségnek.

– Minden alkalmat meg kell ragadni, hogy új ismeretségeket köss. Vannak helyzetek az életben, amikor nem az számít, hogy mit tudsz, hanem hogy kit ismersz – mondta a szemüvegét tisztogatva, mielőtt felvette a komódról kedvenc könyvét, Kafka A kastély című regényét. Annyiszor végigolvasta már, hogy egész bekezdéseket tudott idézni belőle.

– De ezek a partik annyira semmitmondók, unalmasak. Soha nem történik semmi azon kívül, hogy a barátaimmal beszélgetek, amit bármikor megtehetek a piazzán vagy a parkban is. Akkor meg mi értelme az egésznek? – dohogott Devora a fejét csóválva.

– Muszáj beilleszkedned, ha vinni akarod valamire. Németországban rendszeresen jártunk estélyekre, koncertekre. Mindig törekedtünk rá, hogy a megfelelő emberekkel ápoljunk jó viszonyt – próbált érvelni az anyja.

– De most nem Németországban vagyunk, Mütti. És különben is, mire mentetek azzal az előkelő társasággal? Egyébként én is a nekem megfelelő emberekkel „ápolok jó viszonyt”. A barátaimmal. A contessa beképzelt sznob, és leplezni sem tudja, mennyire nem kedvel. Utálom a teadélutánjait.

– Inkább vedd megtiszteltetésnek, hogy meghívnak.

– Miért? Azért, mert zsidó vagyok?

– Hogy mondhatsz ilyet! – csattant fel az anyja. – Azért jöttünk Olaszországba, hogy jobb életünk legyen. Ha kapsz egy esélyt, élj vele, Mädchen!

– Esélyt? Mégis, miféle esélyre gondolsz? Azok után, amit Mussolini tett velünk – vágott vissza Devora ingerülten. – Az ostoba törvényei miatt nem járhatok egyetemre. Hogy folytassam így a tanulmányaimat? És az öcséim sem járhatnak iskolába. Anna Mariát sem alkalmazhatjuk, mert ő árja. Úgyhogy kérlek, ne beszélj nekem esélyekről.

Az apja, megelégelve a vitát, összecsukta a könyvet, és lecsapta az asztalra.

– Ebből elég, Devora! Ne vitatkozz anyáddal! Enélkül is van elég bajunk.

Ezek a szóváltások mindennaposak voltak, mégsem jutottak egyről a kettőre. Bármennyire elviselhetetlenek voltak Devora számára a teadélutánok, még akkor is, ha az idő nagy részét a barátaival töltötte, a szülei ragaszkodtak hozzá, hogy elmenjen, ő pedig a békesség kedvéért engedelmeskedett.

– Ki kell mennem a mosdóba – mondta Sabrinának. Ez persze csupán ürügy volt. A vendégek számára megnyitott mosdó közel volt a bejárathoz, így észrevétlenül távozhatott volna. Már ki is nyitotta a bejárati ajtót, amikor Enrico előjött a szalonból.

– Tökéletesen megértelek, Biondina. Nincs kedved vívni egy kicsit? Mi lenne, ha találkoznánk egy óra múlva a parkban, a szokott helyen?

Devorának felderült az arca:

– Benne vagyok. Csak előtte tömd tele magad azokkal a habos süteményekkel, hogy elnehezülj.

Pajkosan nyelvet öltött Enricóra, és kilépett az ajtón. Odakint várta a szabadság, az az egy óra pedig, ha lassan is, de eltelik valahogy.

{1} Károli Gáspár fordítása. (A szerk.)