IMPRESSZUM

J.D. Barker: The Fourth Monkey

Copyright © J.D. Barker, 2017

Hungarian translation: Bosnyák Edit, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J.D. Barker: The Fourth Monkey

Houghton Mifflin Harcourt, USA, 2017

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-425-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-426-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Rácz I. Péter

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: thriller

Anyának

Ne hagyd abba az olvasást! Azt akarom, hogy megértsd, mit tettem.

NAPLÓ

1
PORTER

ELSŐ NAP, 6:14

Megint meghallotta azt a makacs pittyenést.

Lenémítottam a telefont. Miért hallom, hogy üzenetet kaptam? Miért hallok egyáltalán bármit? Az Apple egy kalap szart sem ér Steve Jobs nélkül.

Sam Porter a jobb oldalára fordult, és vakon tapogatózott az éjjeliszekrényen a telefonja után.

Az ébresztőórája egy tompa puffanással landolt a földön. A kínai gyártmányú elektronikus eszközök jellegzetes hangja.

– Bassza meg!

Miután az ujjai rátaláltak a telefonra, addig babrált vele, amíg sikerült kihúznia belőle a töltőt, azután hunyorogva rámeredt az apró és fényes kijelzőre.

HÍVJ FEL! – 911

Az üzenet Nashtől érkezett.

Porter vetett egy pillantást az ágy másik felére, ahol a felesége szokott aludni, de csak egy üzenetet talált…

Elmentem tejért, mindjárt jövök.

Csók, Heather

A férfi felnyögött, és megint rápillantott a telefonjára.

Hat óra tizennégy perc.

Ennyit a nyugodt vasárnap reggelről.

Felült, és tárcsázta a társa számát, aki a második csengetésre felvette.

– Sam?

– Helló, Nash!

A másik férfi egy pillanatra elhallgatott.

– Sajnálom, Porter. Nem tudtam eldönteni, hogy felhívjalak-e. Legalább egy tucatszor előkerestem a számodat, de képtelen voltam megnyomni a hívás gombot. Végül úgy döntöttem, hogy inkább SMS-t küldök, és megadom az esélyt arra, hogy ignorálj.

– Semmi baj, Nash. Mi történt?

Újabb csönd.

– A saját szemeddel kell látnod.

– Mit kell látnom?

– Baleset történt.

Porter megdörzsölte a halántékát.

– Baleset? Mi a gyilkossági csoporthoz tartozunk. Miért mennénk ki egy balesethez?

– Hidd el, hogy ezt látnod kell! – erősködött Nash.

Feszült volt a hangja.

Porter felsóhajtott.

– Hol?

– A Hyde Park mellett, az 55. utca közelében. Elküldöm SMS-ben a címet.

Porter telefonja hangosan pittyent egyet, mire a férfi elrántotta a fülétől.

Kibaszott iPhone!

Rápillantott a kijelzőre, elolvasta a címet, azután újra a füléhez emelte a telefont.

– Harminc perc múlva ott leszek. Megfelel?

– Aha – felelte Nash. – Itt leszünk egy darabig.

Porter megszakította a hívást, és kiült az ágy szélére. Ötvenkét éves teste kattogva és csikorogva tiltakozott.

A nap már felkelt, de még alacsonyan járt a horizonton, és a sugarai beszivárogtak a hálószoba leengedett redőnyének résein. Heather nélkül furcsán csöndesnek és ridegnek tűnt a lakás.

Elmentem tejért.

Az ébresztőóra törött arccal bámult vissza rá a keményfa padlóról. A kijelzőn nem lehetett felismerni a számokat.

Ez a nap is egy olyan nap lesz.

Elég sok ilyen napja volt mostanában.

Tíz perccel később kilépett a lakása ajtaján az ünneplőjében – a gyűrött, sötétkék öltönyt a Men’s Warehouse-ban vette majdnem tíz évvel ezelőtt –, és elindult lefelé a negyedikről az épület szűkös előcsarnoka felé. A postaládák előtt megállt, és felhívta a feleségét.

Heather Portert hívtad. Mivel ez a hangpostám, valószínűleg láttam a számodat a kijelzőn, és úgy döntöttem, hogy nem akarok beszélni veled. Amennyiben hajlandó vagy kifejezni a hódolatodat egy szelet csokoládétorta vagy valami egyéb finomság formájában, küldj egy SMS-t, és esetleg átértékelem az ismerőseim listáján elfoglalt pozíciódat, és lehet, hogy később visszahívlak. Amennyiben egy mobilszolgáltató értékesítési ügynöke vagy, akár most rögtön megszakíthatod a hívást. Még legalább egy évig az AT&T tulajdonában vagyok. A többiek hagyjanak üzenetet! Szeretném felhívni a figyelmet arra, hogy az én drága férjem egy zsaru, akit nagyon könnyű kihozni a sodrából, és hatalmas fegyvere van.

Porter elmosolyodott. A nő hangja mindig megmosolyogtatta.

– Hé, kicsikém! Én vagyok az. Nash az előbb hívott. Történt valami a Hyde Park közelében, ott találkozom vele. Felhívlak, ha kiderül, mikor érek haza. – Egy pillanatra elhallgatott, azután hozzátette: – Ja, és valami nem stimmel az ébresztőórával.

Visszadugta a telefonját a zsebébe, azután kilépett az ajtón. A csípős chicagói levegő eszébe juttatta, hogy az ősz már arra készül, hogy átadja a helyét a télnek.

2
PORTER

ELSŐ NAP, 6:45

Porter a Lake Park Avenue-n hajtott végig, és jó időt teljesített. Háromnegyed hét körül ért a helyszínre. A Chicagói Rendőrség lezárta az 55. utca és a Woodlawn sarkát. A férfi már messziről észrevette a kéken és pirosan villogó fényeket, és amikor közelebb ért, legalább egy tucat járőrautót, egy mentőautót és két tűzoltóautót látott. Legalább húsz rendőr vonult ki, vagy talán még több. És már az újságírók is megérkeztek.

A férfi lassan közelítette meg a káoszt az új Dodge Chargerrel, és kinyújtotta a jelvényét az ablakon. Egy fiatal őrmester, aki szinte még gyerek volt, átbújt a sárga biztonsági szalag alatt, és odaszaladt hozzá.

– Porter nyomozó? Nash azt mondta, hogy várjam meg magát. Bárhol leparkolhat, az egész háztömböt lezártuk.

Porter bólintott, azután lefékezett az egyik tűzoltóautó mellett, és kiszállt.

– Hol van Nash?

A kölyök odanyújtott neki egy csésze kávét.

– Ott, a mentőautónál.

Porter megpillantotta Nasht, aki az orvosszakértővel, Tom Eisley-val beszélgetett. Százkilencven centi magas társa szinte fölé tornyosult az apró férfinak. Úgy tűnt, hogy az elmúlt néhány hétben, mióta Porter nem látta, felszedett néhány kilót. A derékszíjára lógó, tipikus rendőrpocak önmagáért beszélt.

Nash odaintette magukhoz Portert.

Eisley egy biccentéssel üdvözölte Portert, azután feltolta az orrára a szemüvegét.

– Hogy érzed magad, Sam?

Egy papírokkal tömött, csíptetős írótáblát tartott a kezében. Annak ellenére, hogy manapság mindenki tabletet és okostelefont használt, Eisley ragaszkodott az írótáblájához, és mindig idegesen lapozgatta a rácsíptetett dokumentumokat.

– Valószínűleg kezd tele lenni a hócipője azzal, hogy állandóan a hogyléte felől érdeklődnek – morogta Nash.

– Semmi baj, Nash. Jól vagyok. – Porter mosolyt erőltetett az arcára. – Köszönöm, hogy aggódsz értem, Tom.

– Ha bármire szükséged van, csak szólj!

Eisley vetett egy jeges pillantást Nashre.

– Ez igazán kedves tőled. – Porter Nash felé fordult. – Szóval baleset történt?

Nash a helyi járatú busz felé intett a fejével, amely a járdaszegély mellett állt, tizenöt méterrel távolabb.

– Ember kontra gép. Gyere velem!

Porter követte, és Eisley is csatlakozott hozzájuk, aki továbbra is készenlétben tartotta az írótábláját.

Egy nyombiztosító technikus éppen a busz elejét fényképezte. A hűtőrács behajlott. A jobb első fényszóró fölött lepattogzott a festék. Egy másik technikus a jobb első gumiabroncsból piszkált ki valamit.

Amikor közelebb értek a járműhöz, Porter megpillantotta a fekete hullazsákot az egyenruhás rendőrök között, akik elállták az egyre gyarapodó tömeg útját.

– A busz elég gyorsan közeledett. A következő megálló majdnem két kilométerre van – magyarázta Nash.

– Nem léptem át a sebességhatárt! A fenébe is! Nézzék meg a GPS-t! Ne vádoljon olyasmivel, amit nem követtem el!

Porter balra fordult, és megpillantotta a sofőrt. Nagydarab férfi volt, legalább százharminc kiló lehetett. Fekete egyenruhája ráfeszült a hatalmas tömegre, amelyet egyben kellett tartania. A férfi őszes dróthaja a bal oldalon a halántékához lapult, a jobb oldalon pedig az égnek meredt. Mindhármukat végigmérte, és látszott a tekintetén, hogy ideges.

– Az a kibaszott idióta egyenesen elém ugrott. Nem baleset volt. Kinyírta magát.

– Senki sem állította, hogy maga a hibás – igyekezett megnyugtatni Nash.

Eisley telefonja megcsörrent. Ránézett a kijelzőre, felemelte az ujját, azután néhány lépéssel távolabb ment, és fogadta a hívást.

A sofőr folytatta:

– Ha elhintik, hogy átléptem a sebességhatárt, búcsút mondhatok a munkámnak és a nyugdíjamnak. Nincs kedvem állást keresni az én koromban. Ráadásul ebben a szar gazdasági helyzetben…

Porter vetett egy pillantást a névtáblájára.

– Azt javaslom, hogy vegyen egy mély lélegzetet, és próbáljon megnyugodni, Mr. Nelson.

A férfi kivörösödött arcán végigcsorgott az izzadság.

– Kénytelen leszek utcát söpörni csak azért, mert ez a seggfej pont az én buszomat választotta. Harmincegy éve vagyok buszsofőr, és még sohasem volt balesetem. Most meg ez a szarság!

Porter rátette a kezét a férfi vállára.

– El tudja mondani nekünk, hogy mi történt?

– Be kell fognom a pofámat, amíg a szakszervezeti képviselőm ide nem ér. Mást nem tehetek.

– Ha nem hajlandó szóba állni velem, semmit sem tehetek magáért.

A sofőr összeráncolta a szemöldökét.

– Mit akar tenni értem?

– Először is szólhatok néhány jó szót az érdekében Mannynél, aki a közlekedési osztályon dolgozik. Ha valóban nem szegte meg a szabályokat, és hajlandó együttműködni velünk, biztosan nem fogják felfüggeszteni.

– A picsába! Maga szerint ezért felfüggeszthetnek? – A férfi letörölte a szemöldökéről az izzadságot. – Jézusom! Azt nem engedhetem meg magamnak.

– Nem hiszem, hogy sor kerül rá, ha megtudják, hogy együttműködő volt, és segített nekünk. Lehet, hogy meghallgatása sem lesz – biztatta Porter.

– Meghallgatás?

– Mondja el, mi történt, és beszélek Mannyvel. Lehet, hogy megússza.

– Ismeri Mannyt?

– Miután beléptem a rendőrséghez, két évig a közlekedésieknél szolgáltam. Manny hallgatni fog rám. Ha segít nekünk, megígérem, hogy szólok néhány szót az érdekében.

A sofőr fontolóra vette a dolgot, azután vett egy nagy levegőt, és bólintott.

– Pontosan úgy történt, ahogyan a barátjának már elmondtam. Menetrend szerint megérkeztem az Ellisre. Két utast felvettem, egyet leraktam. Elindultam kelet felé az 55. utcán, és bekanyarodtam a sarkon. A Woodlawnnál zöld volt a lámpa, úgyhogy nem kellett lelassítanom, de nem szegtem meg a sebességhatárt. Nézze meg a GPS-t!

– Hiszek magának.

– Nem mentem gyorsan. Együtt haladtam a forgalommal. Lehet, hogy valamelyest túlléptem a megengedett sebességet, de nem szabálytalankodtam – mondta a férfi.

Porter legyintett egyet.

– Szóval kelet felé tartott az 55. utcán…

A sofőr bólintott.

– Úgy van. Láttam néhány embert a sarkon, de nem volt tömeg. Talán hárman vagy négyen álldogáltak ott. És amikor odaértem, ez a fickó a buszom elé vetette magát. Mindenféle figyelmeztetés nélkül. Az egyik pillanatban még a járdán állt, a következőben már az úttesten volt. Rátapostam a fékre, de egy ekkora dögöt nem lehet ennyi idő alatt állóra lefékezni. Telibe találtam azt a fickót. Legalább tíz métert repült.

– Milyen színű volt a lámpa? – kérdezte Porter.

– Zöld.

– Nem sárga?

A sofőr megrázta a fejét.

– Nem. Zöld volt. Biztosan tudom, mert láttam, amikor átváltott. Körülbelül húsz másodperc múlva lett sárga. Már kiszálltam a buszból, amikor átváltott. – Rámutatott a közlekedési lámpára. – Nézzék meg a felvételt!

Porter felpillantott. Az elmúlt tíz évben szinte az összes kereszteződésben térfigyelő kamerákat helyeztek el az egész városban. Emlékeztetni fogja Nasht, hogy kérje be a felvételt, amint beérnek a kapitányságra, habár a társa már valószínűleg intézkedett.

– Az a férfi nem akart átkelni az úton. A buszom elé ugrott. Majd meglátják, ha megnézik a felvételt.

Porter adott neki egy névjegykártyát.

– Itt maradna egy kicsit? Lehet, hogy lesz még néhány kérdésünk.

A férfi vállat vont.

– Beszélni fog Mannyvel, igaz?

Porter bólintott.

– Megbocsátana nekünk egy pillanatra? – Félrehúzta Nasht, és lehalkította a hangját. – Nem szándékosan ölte meg. De akkor sincs itt semmi keresnivalónk, ha öngyilkosság volt. Miért hívtál ide?

Nash a társa vállára tette a kezét.

– Biztos vagy benne, hogy már rendben vagy? Megértem, ha még egy kis időre van szükséged…

– Jól vagyok – válaszolta Porter. – Tudni akarom, hogy mi folyik itt!

– Ha beszélgetni szeretnél valakivel…

– Nem vagyok már gyerek, Nash! Ne bánj velem úgy, mint a hímes tojással!

– Oké. – Nash visszavonulót fújt. – De megígéred, hogy szólsz, ha úgy érzed, hogy nem bírod? Mindenki meg fogja érteni.

– Azt hiszem, jót fog tenni a munka. Őrjítő volt tétlenül ülni a lakásban – ismerte be Porter.

– Ez komoly ügy, Porter – mondta halkan Nash. – Megérdemled, hogy itt legyél.

– Jézusom, Nash! Bökd már ki végre!

– Az áldozat valószínűleg ahhoz a postaládához igyekezett. – Nash a fejével az út túloldalán lévő, kék postaláda felé intett, amely egy téglaépület előtt állt.

– Honnan tudod?

Nash elvigyorodott.

– Egy kis méretű, fehér színű, fekete zsinórral átkötött doboz volt nála.

Porter szeme tágra nyílt a meglepetéstől.

– Neee!

– De bizony!

3
PORTER

ELSŐ NAP, 6:53

Porter meredten bámulta a holttestet, azt a göröngyös kupacot a fekete műanyag lepel alatt.

Képtelen volt megszólalni.

Nash megkérte az őrmestereket és a technikusokat, hogy lépjenek hátrébb, és csináljanak egy kis helyet Porternek, hogy egyedül lehessen az áldozattal. A rendőrök behúzódtak a sárga szalag mögé, és halkan beszélgettek egymással, miközben a nyomozót figyelték. Porter számára láthatatlanok voltak. Ő csak a fekete hullazsákot és a mellette heverő apró csomagot látta. A nyombiztosítók egy egyessel címkézték fel, és valószínűleg több tucatszor lefényképezték minden lehetséges szögből. De azt pontosan tudták, hogy nem bonthatják fel. Megvárták Portert.

Hány ilyen dobozt találtak eddig?

Egy tucatot? Nem. Inkább két tucatot.

Porter fejszámolást végzett.

Hét áldozat. Fejenként három doboz.

Huszonegy.

Huszonegy doboz kis híján öt év alatt.

Az a férfi játszadozott velük. Sohasem hagyott nyomot maga után. Csak három dobozt.

Olyan volt, mint egy szellem.

Az évek során sok rendőr megfordult Porter speciális egységében. Amikor előkerült egy áldozat, felduzzadt a létszám. A sajtó tudomást szerzett az új dobozról, és úgy köröztek a fejük fölött, mint a dögkeselyűk. Az egész város részt vett a hajtóvadászatban. De végül megérkezett a harmadik doboz, megtalálták a holttestet, és a férfi újra eltűnt. Elnyelte a sötétség. Teltek a hónapok, és az újságok megfeledkeztek róla. A speciális egység széthullott, mert a tagjait fontosabb ügyekkel bízták meg.

Porter volt az egyetlen, aki kezdettől fogva részt vett a nyomozásban. Ő vitte végig ezt az ügyet. Ott volt, amikor az első dobozt megtalálták, és azonnal rájött, hogy ez egy sorozatgyilkos tébolyodott ámokfutásának első állomása. Amikor megérkezett a második doboz, azután a harmadik, és végül a holttest, a többiek is rájöttek.

Valami szörnyűség kezdete volt. Egy kitervelt szörnyűségé.

Valami gonoszé.

Porter ott volt a kezdeteknél. Vajon az a vég, amit most lát?

– Mi van a dobozban?

– Még nem nyitottuk ki – válaszolta Nash. – De szerintem tudod.

A csomag kicsi volt. Az oldalai körülbelül tíz centi hosszúak voltak, és nagyjából hét centi magas lehetett.

Pontosan olyan, mint a többi.

Fehér papírba csomagolták, és egy fekete zsinórral kötötték át. A címet kézzel írták rá, gyöngybetűkkel. Nem fognak ujjlenyomatot találni rajta. Sohasem találtak. A bélyegek öntapadósak voltak, ezért nyálmintájuk sem lesz.

Porter ránézett a társára a hullazsák fölött.

– Valóban azt hiszed, hogy ő az? Sikerült azonosítani?

Nash megrázta a fejét.

– Nem volt nála tárca, sem igazolványok. Az arca szétkenődött a betonon és a busz hűtőrácsán. Az ujjlenyomata alapján semmit sem találtunk. Ez egy senki.

– Ó, nagyon is valaki! – mondta Porter. – Van nálad kesztyű?

Nash előhúzott egy gumikesztyűt a zsebéből, és odaadta Porternek. Porter felvette, és a fejével a doboz felé intett.

– Kinyithatom?

– Rád vártunk – felelte Nash. – Ez a te ügyed, Sam. Mindig is az volt.

Amikor Porter leguggolt, és kinyújtotta a kezét a doboz felé, az egyik technikus odarohant hozzá, és babrálni kezdett a kamerájával.

– Sajnálom, uram, de az utasítások értelmében ezt dokumentálnom kell.

– Semmi baj, fiam. De csak te lehetsz itt. Készen állsz?

A kamera elején felgyulladt a piros fény, és a technikus bólintott.

– Kezdhetjük, uram!

Porter óvatosan maga felé fordította a dobozt, hogy ne kenje szét a rajta lévő, bíborvörös vérfoltokat, és elolvasta a címet:

– Arthur Talbot. 1547 Dearborn Parkway.

Nash füttyentett egyet.

– Elegáns környék. Jó nevű családok lakják. De ez a név nem ismerős.

– Talbot egy befektetési bankár – válaszolta a technikus. – És ingatlanokkal is foglalkozik. A közelmúltban tóparti raktárakat alakított át loft lakásokká. A szegényebb családok kénytelenek elköltözni a környékről, mert nem tudják megfizetni a csillagászati bérleti díjakat és a Starbucks kávét.

Porter ránézett.

– Hogy hívnak, kölyök?

– Paul Watsonnak, uram.

Porter önkéntelenül elvigyorodott.

– Egy napon nagyszerű detektív lesz magából, Dr. Watson.

– Nem vagyok doktor, uram. Már elkezdtem írni a disszertációmat, de csak két év múlva végzek.

Porter halkan kuncogott.

– Manapság nem olvasnak könyveket az emberek?

– Sam, a doboz!

– Hát persze. A doboz.

Meghúzta a zsinórt, és a csomó kioldódott. Az alatta lévő fehér papírt gondosan ráhajtogatták a sarkokra, és tökéletes háromszögekben végződött.

Mint egy ajándék. Úgy csomagolta be, mint egy ajándékot.

Porter eltávolította a papírt, és alatta egy fekete dobozt talált. Félretette a papírt és a zsinórt, vetett egy pillantást Nashre és Watsonra, azután felemelte a doboz tetejét.

A fülről lemosták a vért, és ráhelyezték egy vattapárnára.

Pontosan úgy, mint a többit.

4
PORTER

ELSŐ NAP, 7:05

– Látnom kell a holttestet.

Nash vetett egy ideges pillantást a kíváncsi tömegre.

– Biztos vagy benne, hogy itt akarod megnézni? Elég sokan figyelnek bennünket.

– Állítsunk fel egy sátrat!

Nash odaintett az egyik őrmesternek.

Tizenöt perccel később egy négyszer négy méteres sátor magasodott az 55. utcán, és az autósok legnagyobb bosszúságára egyet elfoglalt abból a két sávból, amelyik kelet felé tartott. Nash és Porter belépett az ajtón, Eisley és Watson pedig szorosan követte őket. Az egyik őrmester megállt az ajtó előtt arra az esetre, ha valaki átjutna a kordonon, és megpróbálna bemenni.

A holttest körül hat darab 1200 wattos halogénreflektor állt sárga színű, háromlábú állványokon, félkör alakban. Éles fényük megtöltötte az apró helyiséget.

Eisley lehajolt, és levette az áldozatról a zsákot.

Porter letérdelt.

– Megmozdította valaki?

Eisley megrázta a fejét.

– Lefényképeztük, azután letakartuk, amilyen gyorsan csak tudtuk. Így ért földet.

A férfi arccal a betonon feküdt. A feje mellett tócsába gyűlt a vér, és leágazott belőle egy kis patak, amely a sátor széle felé tartott. Rövid, sötét színű haját ősz hajszálak tarkították.

Porter megint felhúzott egy gumikesztyűt, és óvatosan felemelte a férfi fejét, amely egy szörcsögő hang kíséretében felvált a hideg aszfaltról. A nyomozónak felfordult a gyomra, és megállapította, hogy aznap még nem evett. Talán jobb is volt így.

– Segítenétek megfordítani?

Eisley megfogta a férfi vállát, Nash pedig odaállt a lábához.

– Háromra. Egy, kettő…

Még nem állt be a hullamerevség, ezért a test laza volt. A férfi jobb lába három helyen eltört, a bal karja talán még több helyen is.

– Ó, istenem! Ez elég gusztustalan.

Nash a férfi arcát bámulta, pontosabban azt a helyet, ahol egykor az arca volt. Az arccsontja alatt cafatokra szakadt a bőr. Az állkapcsa egyértelműen kilátszott, de eltört. A szája tátva volt, mintha valaki két kézzel szétfeszítette volna az állkapcsát, mint egy medvecsapdát. Az egyik szemgolyója megrepedt, és csarnokvíz szivárgott belőle. A másik vakon meredt rájuk, és zölden csillogott az éles fényben.

Porter közelebb hajolt hozzá.

– Helyre tudod állítani az arcát?

Eisley bólintott.

– Megbízok vele valakit, amint visszavittük a laborba.

– Elég nehéz megállapítani a korát, de a termete és az ősz hajszálak alapján a negyvenes évei végén vagy az ötvenes évei elején járhatott.

– A korát is meg tudjuk határozni – mondta Eisley, miközben egy zseblámpával vizsgálgatta a férfi szemét. – A szaruhártya épségben maradt.

Porter tudta, hogy a szemben lévő anyagokból egy-két év eltéréssel meg lehet határozni az életkort, mégpedig szénizotópos kormeghatározás segítségével, amelyet Lynnerup-módszernek hívtak.

A férfi tengerészcsíkos öltönyt viselt. A zakó jobb karja elszakadt, és a könyökénél lévő lyukon kikandikált egy csipkézett szélű csont.

– Megtalálta valaki a másik cipőjét?

A férfi bal cipője hiányzott. Sötét színű zokniját átitatta a vér.

– Az egyik őrmester megtalálta. Ott van az asztalon. – Nash a sátor jobb sarka felé mutatott. – Egy puhakalap is volt rajta.

– Egy puhakalap? Megint divatba jött?

– Csak a filmvásznon – felelte Nash.

– Van valami a zsebében. – Watson a férfi zakójának mellzsebére mutatott. – Négyzet alakú. Még egy doboz?

– Nem. Ahhoz túlságosan vékony. – Porter óvatosan kigombolta a zakót, azután benyúlt alá, és előhúzott egy apró, Tops márkájú füzetet, azt a fajtát, amit a diákok hordtak maguknál, mielőtt beköszöntött a tabletek és az okostelefonok kora. Majdnem tele volt, és a lapjain olyan apró és gondosan megformált betűk sorakoztak, hogy minden elővonalkázott rubrikájába két mondatsor is befért. – Ez fontos lehet. Úgy néz ki, mint egy napló. Ügyes húzás, doki!

– Nem vagyok…

Porter legyintett egyet.

– Jól van, jól van. – Odafordult Nashhez. – Nem azt mondtad, hogy átkutattad a zsebeit?

– Csak a nadrágzsebeit, mert a tárcáját kerestük, és meg akartalak várni.

– Akkor kutassunk át mindent!

Porter a jobb oldali nadrágzsebbel kezdte, hátha elkerülte valami a társa figyelmét, azután módszeresen végigtapogatta a testet, és gondosan maga mellé helyezte a kutatása eredményeit. Nash felcímkézte, Watson pedig lefotózta őket.

– Ennyi. Ezekkel nem megyünk sokra.

Porter megvizsgálta a tárgyakat:

Mosodai számla

Zsebóra

Hetvenöt cent különböző érmékben

A számla bárhonnan származhatott. Egy számon kívül – 54873 – semmiféle megkülönböztető jelzés nem volt rajta. Még a tisztító neve és címe sem.

– Vizsgáljatok át mindent, hátha találtok ujjlenyomatot! – adta ki az utasítást Porter.

Nash összeráncolta a szemöldökét.

– Minek? Itt fekszik előttünk, és az ujjlenyomata nem szerepel az adatbázisban.

– Valószínűleg isteni csodában bízom. Talán sikerül azonosítanunk valakit, aki azonosítani tudja ezt a férfit. Mi a véleményed az óráról?

Nash a fény felé tartotta az időmérő szerkezetet.

– Nem ismerek senkit, aki zsebórát hord. Talán ez a fickó idősebb, mint gondolod.

– A puhakalap is erre utal.

– Az is lehet, hogy kedveli a régi dolgokat – vetette fel Watson. – Sok ilyen fickót ismerek.

Nash megnyomta a felhúzókoronát, és az óra fedele kipattant.

– Hűha!

– Mi az?

– Három óra tizennégy perckor állt meg. Ezt a fickót nem akkor ütötték el.

– Talán elmozdultak a mutatók a becsapódástól – töprengett hangosan Porter.

– Lehet, de egyetlen karcolás sincs rajta. Látszólag nem sérült meg.

– Talán a szerkezete ment tönkre. Megnézhetem?

Nash odaadta az órát Porternek, aki megforgatta a koronát.

– Kilazult. Nem akad be a rugó – állapította meg. – De gyönyörű darab. Szerintem kézzel készült. Gyűjteménybe való.

– Van egy nagybátyám – jelentette be Watson.

– Gratulálok, kölyök! – válaszolta Porter.

– Régiségkereskedése van a belvárosban. Szerintem segíthetne nekünk.

– Mindenképpen szerezni akarsz ma egy piros pontot, igaz? Rendben van. Rád bízom az órát. Amint leltárba vettük ezeket a tárgyakat, vidd el hozzá, és kérdezd meg tőle, hogy mit tud mondani róla!

Watson boldogan bólintott.

– Feltűnt valakinek valami furcsa az öltözékével kapcsolatban?

Nash végighordozta a tekintetét a holttesten, azután megrázta a fejét.

– Szép a cipője – jegyezte meg Eisley.

Porter elmosolyodott.

– Szerintem is. Ez egy John Lobb[1] cipő. Ezerötszáz dollárba kerül. Az öltönye viszont olcsó, valószínűleg egy nagykereskedésben vagy egy áruházban vette. Legfeljebb pár száz dollár fizetett érte.

– És mire következtetsz ebből? – kérdezte Nash. – Talán cipőkben utazik?

– Nem tudom. Egyelőre nem akarok messzemenő következtetéseket levonni, csak furcsának találom, hogy ennyi pénzt fizetett egy pár cipőért, ugyanakkor olcsó öltönyt visel.

– Az is lehet, hogy cipőkkel kereskedik, és engedményt kapott – vetette fel Watson. – Ez valóban elképzelhető.

– Örülök, hogy egyetértesz. Az ostoba megjegyzéseket a piros pont visszavonásával jutalmazzuk.

– Sajnálom.

– Semmi baj, doki. Csak szívatlak. Nashbe is beleköthettem volna, de ő már megszokta a stílusomat, úgyhogy az nem olyan szórakoztató. – Porter figyelme visszatért a jegyzetfüzetre. – Elkérhetem?

Watson odanyújtotta neki, és Porter kinyitotta az első oldalnál. Résnyire húzott szemmel átfutotta a szöveget.

Helló, barátom!

Tolvaj vagyok, gyilkos és emberrabló. Azért öltem, mert muszáj volt. A gyűlölet miatt öltem. Egyszerűen azért öltem, hogy kielégítsem azt a szükségletet, amely az idő múlásával egyre nagyobbra növekszik bennem. Azt a szükségletet, amely hasonló az éhséghez, és amelyet csak vérrel vagy egy elkínzott kiáltás dallamával lehet csillapítani.

Ezt nem azért mondom el neked, hogy megijesszelek vagy lenyűgözzelek, hanem csupán tényeket közlök, mert nyílt kártyákkal akarok játszani.

156-os az IQ-m, amitől egyértelműen zseninek számítok.

Egy bölcs ember egyszer azt mondta, hogy „az az ember, aki megméri a saját IQ-ját, aki igyekszik meghatározni a saját intelligenciáját, a saját tudatlanságáról tesz tanúbizonyságot”. Nem önszántamból végeztem el az IQ-tesztet. Kényszerítettek rá. Ebből arra következtetsz, amire akarsz.

A tetteim nem határozzák meg, hogy ki vagyok, csak azt határozzák meg, hogy mi vagyok. Ezért döntöttem úgy, hogy tollat ragadok, és megosztom veled azokat a dolgokat, amelyeket meg fogok osztani. A tudás megosztása nélkül nincs fejlődés. Ti (mint társadalom) nem fogtok tanulni abból a végtelen mennyiségű hibából, amelyeket elkövettek. És rengeteget kell tanulnotok.

Ki vagyok én?

Ha elárulnám a nevemet, nem lenne olyan szórakoztató ez a játék, nem gondolod?

Te valószínűleg Négy Majom Gyilkosként ismersz. Mi lenne, ha ennyiben maradnánk? Talán 4MGY azok kedvéért, akik szeretik a rövidítéseket. Az együgyűek kedvéért. Ne közösítsünk ki senkit!

Mi ketten remekül fogunk szórakozni. Te és én.

– Jézusom! – dünnyögte Porter.

5
NAPLÓ

Rögtön az elején tisztázni szeretnék valamit.

Ez nem a szüleim hibája.

Szerető családban nőttem fel, amely még Norman Rockwell[2] figyelmét is felkeltette volna.

Az anyámra, Isten áldja meg a lelkét, ígéretes karrier várt az egyik jó nevű kiadóvállalatnál, de a születésem után úgy döntött, hogy otthon marad velem, és azt hiszem, sohasem vágyott vissza. Mindennap elkészítette a reggelit nekem és az apámnak, és pontban hatkor vacsoráztunk. Nagy becsben tartottuk ezeket a közös családi alkalmakat, amelyek nagyszerű hangulatban teltek.

Anya megosztotta velem és apával, hogy mi történt vele aznap, mi pedig figyelmesen hallgattuk. Anyának angyali hangja volt, és a mai napig hiányzik.

Apa a pénzügyi szektorban dolgozott. Biztosra veszem, hogy a főnökei nagyra becsülték, de otthon sohasem beszélt a munkájáról. Az volt a meggyőződése, hogy a munkahelyi történéseknek a munkahelyen kell maradniuk, és nem szabad beszennyezni velük az otthon szentségét, ezért sohasem borította ki a szerettei elé a szennyest, mint a disznók elé a moslékot. A munkahelyén hagyta a munkát, ahová tartozott.

Fényes, fekete aktatáskával járt, de otthon sohasem nyitotta ki. Minden este lerakta a bejárati ajtó mellé, és csak másnap reggel nyúlt hozzá legközelebb, amikor munkába indult. Kifelé menet felkapta az ajtó mellől, de előbb megcsókolta anyát, nekem pedig megpaskolta a fejemet.

– Vigyázz anyádra, fiam! – mondta. – Amíg haza nem érek, te vagy a férfi a házban. Ha bekopogtat a díjbeszedő, küldd át a szomszédba! Ne főjön miatta a fejed! Semmiféle hatással sincs a dolgok lényegére. Ezt inkább most tanuld meg, hogy később, amikor saját családod lesz, ne rágódj az efféle dolgokon!

Felkapta az aktatáskáját, a fejébe nyomta a puhakalapját, azután mosolyogva és integetve kilépett az ajtón. Én mindig odaszaladtam a hatalmas franciaablakhoz, és onnan figyeltem, ahogyan végigmegy a járdán (télen, amikor lefagyott, óvatosan lépdelt), azután beszáll a fekete, lenyitható tetejű sportkocsijába. Apának egy 1969-es Porschéja volt. Lenyűgöző gépezet volt, egy műtárgy, amely mély torokhangon hörgött, amikor elfordította a kulcsot, és még hangosabb lett, amikor kigördült az útra, azután mohón falni kezdte az aszfaltot.

Apa imádta azt az autót.

Minden vasárnap elővettünk a garázsból egy hatalmas, kék vödröt és egy maroknyi rongyot, és tetőtől talpig lemostuk. Apám órákig ápolta a puha, fekete tetőt, a fém alkatrészeit pedig kétszer is átkente viasszal. Nekem a küllőket kellett lemosnom, és nagyon komolyan vettem ezt a feladatot. Miután végeztünk, az autó úgy csillogott, mintha akkor gördült volna ki a szalonból. Ezután az apám lehajtotta a tetőt, és elvitt bennünket anyámmal egy vasárnapi kocsikázásra. Igaz ugyan, hogy a Porsche kétüléses volt, de vékony kis fickó voltam, úgyhogy bepréseltem magam az ülések mögé. Először megálltunk a Dairy Freeze-nél, ahol ettünk egy fagyit és ittunk egy üdítőt, azután kimentünk a parkba, és tettünk egy délutáni sétát a zöld pázsiton, a hatalmas tölgyek között.

Anya és apa egy öreg fa árnyékából figyelt engem, miközben a többi gyerekkel játszottam. Egymás kezét fogták, és a tekintetük tele volt szeretettel. Viccelődtek és nevetgéltek, és hallottam őket, miközben egy labdát vagy egy frizbit kergettem.

– Nézzétek! Nézzétek! – kiáltoztam.

Ők pedig néztek. Úgy néztek, ahogyan minden szülő nézi a gyermekét. Büszkén néztek engem, a fiukat, a boldogságukat. Nyolcéves voltam, és visszanéztem rájuk. Visszanéztem rájuk, és láttam, hogy mosolyogva ülnek a fa árnyékában. Visszanéztem rájuk, és elképzeltem, hogy fültől fülig el van metszve a torkuk, és a sebeikből kiömlő vér tócsába gyűlik alattuk a pázsiton. És annyira nevettem, hogy a szívem majdnem kiugrott a helyéből.

Ez természetesen nagyon régen volt, de nyilvánvalóan ekkor kezdődött.

6
PORTER

ELSŐ NAP, 7:31

Porter megállt a Chargerrel a járdaszegély mellett, az 1547 Dearborn Parkway előtt, és felpillantott a hatalmas, kőből épült palotára. Nash, aki mellette ült, letette a telefonját.

– A kapitánnyal beszéltem. Berendelt bennünket.

– Be fogunk menni.

– Elég határozott volt.

– A 4MGY ide akarta küldeni azt a csomagot. Ketyeg az óra. Most nincs időnk visszarohanni a kapitányságra – közölte Porter. – Amint itt végeztünk, bemegyünk, de igyekeznünk kell, különben lemaradunk.

– 4MGY? Komolyan így fogod hívni?

– 4MGY, Majomember, Négy Majom Gyilkos. Nekem teljesen mindegy, hogyan nevezzük ezt az őrült barmot.

Nash kinézett az ablakon.

– Elképesztő ez a ház. Egy család lakik benne?

Porter bólintott.

– Arthur Talbot, a felesége, a lánya, aki az előző házasságából született, valószínűleg egy vagy kettő csaholós kiskutya és egy vagy öt bejárónő.

– Ellenőriztem az eltűnt személyek listáját. Talbot senkit sem jelentett be – mondta Nash, miközben kiszálltak az autóból, és felmentek a lépcsőn. – Mi a terved?

– A gyorsaság a legfontosabb – felelte Porter, azután megnyomta a csengőt.

Nash lehalkította a hangját.

– A feleség vagy a lány?

– Tessék?

– Szerinted kié az a fül? A feleségéé vagy a lányáé?

Porter válaszra nyitotta a száját, de abban a pillanatban résnyire kinyílt az ajtó, mert a biztonsági láncot nem akasztották ki. Egy alacsony, spanyol nő nézett velük farkasszemet, és bizalmatlanul végigmérte őket.

– Segítek?

– Mr. vagy Mrs. Talbotot keressük. Itthon vannak?

A nő újra végigmérte őket.

– Momento – közölte, azután becsukta az ajtót.

– Szerintem a lányé – folytatta az iménti gondolatmenetet Nash.

Porter vetett egy pillantást a telefonjára.

– Carnegie-nak hívják.

– Carnegie? Hülyéskedsz?

– Sohasem fogom megérteni a gazdagokat.

Megint kinyílt az ajtó, és egy szőke nő állt a küszöbön, aki a negyvenes évei elején járhatott. Bézs színű pulóvert és szűk, fekete nadrágot viselt, a haját pedig laza lófarokba kötötte. Vonzó – gondolta Porter.

– Mrs. Talbot?

A nő udvariasan elmosolyodott.

– Én vagyok. Mit tehetek magukért?

A spanyol nő felbukkant a háta mögött, és a folyosó túlsó végéről figyelte őket.

– Porter nyomozó vagyok, ő pedig a társam, Nash nyomozó. A Chicagói Rendőrségtől jöttünk. Válthatnánk magával néhány szót?

A nő arcáról lefagyott a mosoly.

– Mit művelt már megint?

– Tessék?

– A férjem semmirekellő lánya. Szeretnék végre úgy eltölteni egy hétvégét, hogy nem kell a bolti lopásaival, az eszeveszett száguldozásával vagy a köztéri alkoholfogyasztásával foglalkoznom. Ennyi erővel kihirdethetném, hogy vasárnaponként meghívom a rendőröket egy kávéra, mert úgyis rendszeresen megjelennek nálunk. – A nő ellépett az ajtóból, és bepillantást engedett a szellősen berendezett előszobába. – Kerüljenek beljebb!

Porter odabiccentett Nashnek, azután ő is belépett, és becsukta maguk mögött az ajtót. A boltíves plafon közepén egy kristálycsillár lógott. Porter legszívesebben levette volna a cipőjét, mielőtt rálépett a fényesre csiszolt, fehér márványra, de uralkodott magán.

Mrs. Talbot odafordult a házvezetőnőhöz.

– Miranda, legyen olyan drága, és hozzon nekünk egy kis teát és néhány bagelt! Vagy a rendőr urak inkább a fánkot részesítik előnyben? – tette hozzá egy alig észrevehető mosoly kíséretében.

Ó, gazdaghumor! – gondolta Porter.

– Semmit sem kérünk, asszonyom.

A gazdag nők utálták, ha asszonyomnak szólították őket…

– Kérem, szólítson Patriciának!

A két nyomozó követte a nőt, aki elindult a folyosón, azután belépett egy balra nyíló ajtón, amely a könyvtárba vezetett. A fényesre csiszolt, fából készült padló vakítóan ragyogott a reggeli fényben, és a kristálycsillár, amely a hatalmas kandalló fölött függött, szivárványszínű foltokat vetített rá. A nő a szoba közepén álló kanapé felé intett. Porter és Nash leült. A nő velük szemben helyezkedett el, egy kényelmesnek látszó, párnázott széken, amely előtt egy párnázott lábtartó is hevert, és elvett egy csésze teát a szék mellett álló kisasztalról. A Tribune reggeli kiadása érintetlen volt.

– A múlt héten túladagolta magát valami hülyeséggel, és az éjszaka közepén kellett kihoznom a belvárosi kórház sürgősségi osztályáról. A drágalátos barátai oda vitték, miután elájult az egyik klubban. Pontosabban kint hagyták a kórház előtt az egyik padon. Hihetetlen, igaz? Arty éppen üzleti úton volt, úgyhogy nekem kellett hazahoznom, mert a férjemmel nem érdemes ujjat húzni. Mindenki jobban jár, ha a mostoha elintézi, és úgy tesz, mintha mi sem történt volna.

A házvezetőnő belépett a könyvtárba egy ezüsttálcával a kezében. Miután letette a tálcát a kanapé előtt álló dohányzóasztalra, kitöltött a nyomozóknak két csésze teát, azután odanyújtotta nekik. Két tányér is volt a tálcán. Az egyiken egy pirított bagel volt, a másikon egy csokis fánk.

– Engem hidegen hagynak a sztereotípiák – közölte Nash, azután elvette a fánkot.

– Erre igazán semmi szükség – mondta Porter a nőnek.

– Ugyan már! Egészségükre! – felelte Patricia.

– Most hol van a férje, Mrs. Talbot?

– Kora reggel elment golfozni Wheatonba.

Nash érdeklődve előrehajolt.

– Az egyórányira van innen.

Porter elvette az asztalról az egyik teáscsészét, belekortyolt, azután visszatette a tálcára.

– És a lánya?

– A mostohalányom.

– A mostohalánya – helyesbített Porter.

Mrs. Talbot összeráncolta a szemöldökét.

– Mi lenne, ha elárulnák, hogy mit akarnak tőle, én pedig eldöntöm, hogy beszélhetnek-e vele, vagy inkább felhívjam az egyik ügyvédünket.

– Ezek szerint itt van?

A nő szeme egy pillanatra tágra nyílt. Kivett két kockacukrot a tálból, beledobta őket a teájába, azután megkavarta, és ivott. Az ujjai ráfonódtak a meleg csészére.

– Egész éjjel édesdeden aludt a szobájában. Néhány perccel ezelőtt találkoztam vele. Már az iskolába készülődött.

Porter és Nash egymásra nézett.

– Beszélhetnénk vele?

– Mit művelt?

– Egy nyomot követünk, Mrs. Talbot. Ha Carnegie itt van a házban, nincs miért aggódnia, és mindjárt megszabadul tőlünk. Ha viszont nincs itt… – Porter nem akart feleslegesen ráijeszteni a nőre. – Ha nincs itt, akkor elkezdhet aggódni.

– Felesleges alibit biztosítania a számára – magyarázta Nash. – Csak meg akarunk győződni arról, hogy biztonságban van.

A nő forgatni kezdte a csészét a kezében.

– Miranda! Kérem, kísérje ide Carnegie-t!

A házvezetőnő szólásra nyitotta a száját, de végül meggondolta magát, és hallgatott. Kiment a könyvtárból, átvágott a folyosón, és elindult felfelé a lépcsőn, amely a könyvtárral szemben volt.

Nash oldalba bökte Portert, aki követte a társa pillantását, és ránézett a kandallópárkányon álló, bekeretezett fényképre. Egy szőke kislányt ábrázolt, aki lovaglóruhát viselt, és egy gesztenyeszínű ló mellett állt. Porter felállt, és odasétált a kandallóhoz.

– Ez a mostohalánya?

Mrs. Talbot bólintott.

– Az a fotó négy évvel ezelőtt készült róla, egy hónappal a tizenkettedik születésnapja előtt. Megnyerte a versenyt.

Porter közelebb hajolt a képhez. A Négy Majom Gyilkosnak eddig csak egy szőke áldozata volt. A többiek barna hajúak voltak.

– Mi folyik itt, Patricia?

Mindannyian a hang irányába fordultak.

Egy tinédzser állt az ajtóban, aki Mötley Crüe pólót, köntöst és papucsot viselt. Szőke haja összeborzolódott.

– Kérlek, ne szólíts Patriciának! – förmedt rá Mrs. Talbot.

– Sajnálom, anya!

– Ez a két úr a Chicagói Rendőrségtől jött.

A lány elsápadt.

– Mit keres itt a rendőrség, Patricia?

Porter és Nash rámeredt a lány fülére. Mind a két fülére. Pontosan ott voltak, ahol lenniük kellett.

7
PORTER

Első nap, 7:48

Szemerkélni kezdett az eső. A lépcső nedves volt, és csúszós, amikor Porter és Nash kilépett a Talbot-rezidencia ajtaján, és elindult a járdasziget mellett parkoló autóhoz. Miután beszálltak és becsukták maguk mögött a kocsi ajtaját, szemügyre vették a közeledő vihart.

– Egyáltalán nem hiányzott ez a szarság – siránkozott Porter. – Ha elered az eső, Talbot esetleg félbeszakítja a játékot, és elkerüljük egymást.

– Ennél sokkal komolyabb problémánk van – közölte Nash, miközben az iPhone-ját nyomkodta.

– Dalton kapitány megint bejelentkezett?

– Nem, még annál is rosszabb a helyzet. Valaki tweetelt.

– Valaki mit csinált?

– Tweetelt.

– Mi az ördög az a tweet?

Nash odaadta neki a telefonját.

Porter elolvasta az apró betűs szöveget.

@4MGY4EVER Ő A NÉGY MAJOM GYILKOS?

A bejegyzés alatt egy fénykép volt a reggeli baleset áldozatáról, aki arccal az aszfalton feküdt. A kép sarkában épphogy ki lehetett venni a busz oldalát.

Porter összeráncolta a szemöldökét.

– Ki adta ki a sajtónak a fotót?

– A fenébe is, Sam! Jó lenne, ha lépést tartanál a korral. Senki sem adott ki semmit. Valaki készített egy fotót a telefonjával és közzétette, hogy mindenki lássa – magyarázta Nash. – Így működik a Twitter.

– Mindenki? Hányan látták?

Nash újra nyomkodni kezdte a telefonját.

– Húsz perccel ezelőtt osztották meg, azóta több mint háromezren kedvelték, és több mint ötszázszor tweetelték újra.

– Kedvelték? Újratweetelték? A picsába, Nash! Beszélj érthetően!

– Szárnyra kapott a hír, Porter. Elszabadult. Az egész világ tudja, hogy meghalt.

Nash telefonja megcsörrent.

– Most viszont a kapitány keres. Mit mondjak neki?

Porter elfordította a kulcsot, sebességbe tette az autót, és tempósan elindult a West North Streeten a 294-es országút felé.

– Mondd meg neki, hogy egy nyomot követünk!

– Miféle nyomot?

– Talbotékét.

Nash értetlenül meredt rá.

– De Talboték otthon vannak.

– Nem azok a Talboték. Elbeszélgetünk Arthurral. Le merem fogadni, hogy van még egy nő az életében a feleségén és a lányán kívül – felelte Porter.

Nash bólintott, és fogadta a hívást. Porter az apró hangszórón keresztül is hallotta a kapitány üvöltését. Nash egy percen keresztül folyamatosan azt hajtogatta, hogy „igen, uram”, azután eltakarta a tenyerével a készüléket.

– Beszélni akar veled.

– Mondd meg neki, hogy vezetek, és vezetés közben nem biztonságos telefonálni!

Porter hirtelen balra rántotta a kormányt, és száznegyvennel kikerült egy kisbuszt, amelyik jóval lassabban haladt náluk.

– Igenis, kapitány – mondta Nash. – Kihangosítom. Egy pillanat…

A Bluetoothnak köszönhetően a kapitány addig erőtlen, fémes hangja hirtelen üvölteni kezdett az autó hangszóróiból:

– …a kapitányságon tíz percen belül! Össze kell állítanunk egy csapatot, és a kezünkbe kell vennünk ezt az ügyet. Az összes újságíró és televíziós riporter engem nyaggat.

– Helló, kapitány! Porter vagyok. Maga is pontosan tudja, hogy ez a fickó milyen időbeosztás szerint dolgozik. Ma reggel akarta postára adni a csomagot, ami azt jelenti, hogy tegnap vagy tegnapelőtt rabolta el a lányt. Szerencsére nem öli meg őket azonnal, úgyhogy a lány még biztosan életben van… valahol. Nem tudjuk, mennyi ideje van hátra. Ha a gyilkos csak azért indult útnak, hogy elküldje a csomagot, valószínűleg étel és ital nélkül hagyta a lányt, mert arra számított, hogy hamarosan visszatér. Egy átlagember három napig bírja víz nélkül, és három hétig étel nélkül. Ketyeg az óra, kapitány. Legjobb esetben három napunk van, hogy megtaláljuk azt a lányt, de lehet, hogy kevesebb.

– Pontosan ezért rendeltem be magukat.

– Először ki kell derítenünk, hová vezet ez a nyom. Amíg nem tudjuk, kit rabolt el, csak az időnket vesztegetjük. Adjon egy órát, és cserébe adok magának egy nevet, amit utána közölhet a sajtóval. Ha odaadja nekik az eltűnt lány fényképét, leszállnak magáról.

A kapitány egy pillanatig hallgatott.

– Egy órát kapnak. Egy perccel sem többet.

– Egy óra pontosan elég lesz.

– Bánjanak óvatosan Talbottal! Jó barátságban van a polgármesterrel – figyelmeztette őket Dalton.

– Kesztyűs kéz. Értettem.

– Hívjanak fel, miután beszéltek vele!

A kapitány megszakította a hívást.

Porter felhajtott a 294-es útra. Nash beírta az úti céljukat a GPS-be.

– Negyvenöt kilométerre vagyunk Wheatontól.

Porter rátaposott a gázpedálra, és az autó felgyorsult.

Nash bekapcsolta a rádiót.

…Habár a Chicagói Rendőrség még nem erősítette meg hivatalosan a hírt, meglehetősen valószínű, hogy az a gyalogos, akit ma reggel ütött el egy helyi járatú busz a Hyde Park közelében, valóban a Négy Majom Gyilkos. A helyszínen lefényképezett doboz pontosan úgy néz ki, mint azok, amelyeket a gyilkos a korábbi esetek alkalmával küldött az áldozatok családjának. A férfit a Chicagói Rendőrség egyik nyomozója, Samuel Porter nevezte el Négy Majom Gyilkosnak, aki elsőként ismerte fel a gyilkos módszerét és a kézjegyét.

– Ez nem igaz. Nem én adtam neki ezt a nevet…

– Csönd! – förmedt a társára bosszúsan Nash.

A Négy Majom a Toso-gu szentély bejáratát díszíti a japán Nikkóban. Az első majom a fülét, a második a szemét, a harmadik pedig a száját takarja el, ami a „Ne halld meg a rosszat!, Ne lásd meg a rosszat!, és a Ne beszéld a rosszat!” tanításra utal. A negyedik majom a „Ne cselekedj rosszat!”. A gyilkos módszere semmit sem változott az első áldozata, Calli Tremell óta, akit öt évvel ezelőtt rabolt el. A lány eltűnése után két nappal a férfi elküldte az áldozata fülét a Tremell családnak. Két nappal később a család megkapta a lány szemét, két nappal azután pedig a nyelvét. Calli Tremell holttestét az utolsó csomagon szereplő postai dátum után két nappal találták meg a Bedford Parkban. Egy papírlapot tartott a kezében, amelyen csupán annyi állt, hogy „NE CSELEKEDJ ROSSZAT!”. Később kiderült, hogy az áldozat apja, Michael Tremell, tiltott szerencsejátékokkal foglalkozott, és több millió dollárt utalt át különböző külföldi bankszámlákra…

Nash kikapcsolta a rádiót.

– Azért rabolja el a lányokat, hogy megbüntesse az apjukat a bűneikért. Ezúttal miért nem így történt? Miért nem rabolta el Carnegie-t?

– Nem tudom.

– Ellenőriznünk kellene Talbot pénzügyeit – javasolta Nash.

– Jó ötlet. Kit bízzunk meg a feladattal?

– Talán Matt Hosmant.

Porter bólintott.

– Hívd fel! – Benyúlt a mellényzsebébe, kihúzta belőle a naplónak használt jegyzetfüzetet, és Nash ölébe dobta. – Utána olvasd fel ezt hangosan!

8
NAPLÓ

Anya és apa jó barátságban volt a szomszédainkkal, Simon és Lisa Carterrel. Tavaly nyáron, amikor ideköltöztek a mi csodálatos környékünkre, tizenegy éves voltam, és zsenge koromból kifolyólag öregnek tartottam őket. De visszagondolva rájövök, hogy anya és apa a harmincas évei közepén járt, és valószínűnek tartom, hogy Carterék egy vagy két évvel lehettek fiatalabbak a szüleimnél. Legfeljebb hárommal. Esetleg néggyel, de legfeljebb öttel. A mellettünk lévő házba költöztek be, így mi foglaltuk el az utolsó két házat abban a zsákutcában, ahol laktunk.

Említettem már, hogy milyen hihetetlenül gyönyörű volt az anyám?

Micsoda otrombaság a részemről, hogy kihagyok egy ilyen fontos részletet! Összevissza zagyválok mindenféle jelentéktelen apróságról, és közben elmulasztom lefesteni azt a képet, amely a legtalálóbban illusztrálja azt a történetet, amelyet kegyeskedsz elolvasni.

Amennyiben képes lennél belenyúlni ebbe a füzetbe, és alaposan felpofozni engem, arra biztatnálak, hogy tedd meg. Néha elkalandoznak a gondolataim, és csak egy határozott rúgással lehet visszaigazítani az én kis vonatomat a sínre.

Hol is tartottam?

Anya.

Anya gyönyörű volt.

Selymes volt a haja. Szőke, dús, és egészségesen csillogott. Pazar hullámokban omlott le karcsú háta közepéig. Ó, és a szeme! Jézusom, a szeme! Zöld volt, és fényesen ragyogott, mintha valaki két smaragdot ültetett volna tökéletes, porcelánfehér bőrébe.

Nem szégyellem bevallani, hogy sokan megfordultak utána. Mindennap futott, és meg merem kockáztatni, hogy egyetlen gramm háj sem volt rajta. Valószínűleg vizesen sem nyomhatott többet ötven kilónál, és az apám válláig ért, tehát körülbelül százhatvan centi magas lehetett.

Imádta a nyári ruhákat.

Anya a legmelegebb napokon és a tél közepén is nyári ruhát viselt. Egy cseppet sem törődött a hideggel. Emlékszem, hogy egy téli napon, amikor a hó majdnem az ablakpárkányig ért, a konyhában találtam rá. Vidáman dudorászott, és egy rövid, fehér, virágmintás nyári ruha libegett körülötte. Mrs. Carter a konyhaasztalnál ült egy csésze gőzölgő boldogság mellett, és anya éppen azt magyarázta neki, hogy azért visel ilyen ruhákat, mert kihangsúlyozzák a lábát. Úgy érezte, hogy a lába a legértékesebb tulajdona. Azután arról beszélt, hogy apa mennyire imádja a lábát. Hogy mennyire szereti simogatni. Hogy mennyire élvezi, amikor anya ráteszi a vállára vagy amikor átfogja vele a…

Anya ekkor észrevett, és gyorsan eliszkoltam.

9
PORTER

ELSŐ NAP, 8:49

Porter jóformán semmit sem tudott a golfról. Egy cseppet sem vonzotta az a gondolat, hogy elüssön egy apró, fehér labdát, és utána órákig kergesse. Látta benne a kihívást, de nem tartotta sportnak. A baseball sport. Az amerikai foci szintén sport. Az a játék, amelyet nyolcvanévesen is lehet játszani pasztellszínű nadrágban, miközben az ember maga után húzza az oxigénpalackját, nem sport.

A Chicagói Golfklub étterme viszont első osztályú volt. Porter két évvel ezelőtt elhozta ide Heathert az évfordulójuk alkalmából, és megrendelte a legdrágább steaket, amelyet valaha levontak a City Visa kártyájáról. Heather homárt rendelt, és hetekig áradozott róla. Egy zsaru fizetéséből nem futotta sokra, de Heather boldogsága minden centet megért.

Lefékezett a hatalmas klubház előtt, és odaadta az autó kulcsát a parkolóinasnak.

– Ne vigye túl messzire! Nem maradunk sokáig.

Sikerült leelőzniük az időjárást. Párás volt az ég, de a viharfelhők letáboroztak a város fölött.

Az előcsarnok tágas volt, és ízléses. A franciaablakok a legközelebbi golfpálya buja pázsitjára néztek, és egy kandallóval is büszkélkedhetett, amely előtt néhány klubtag üldögélt. A hangjukat visszaverte a márványpadló és a mahagóni falburkolat.

Nash halkan füttyentett egyet.

– Ha kéregetésen kaplak, kiküldelek az autóhoz.

– Ahogy telik az idő, egyre jobban megbánom, hogy nem a szebbik öltönyömet vettem fel ma reggel – ismerte be Nash. – Ez nem az a pocsolya, amelyikben mi pancsolunk, Sam.

– Szoktál golfozni?

– Amikor utoljára ütő volt a kezemben, elakadtam a szélmalomnál. Ez felnőtt golf. Nincs türelmem hozzá – válaszolta Nash.

Az előcsarnok közepén egy fiatal nő ült egy asztal mellett. Amikor a két nyomozó elindult felé, felpillantott a laptopjából, és elmosolyodott.

– Jó reggelt, uraim! Isten hozta önöket a Chicagói Golfklubban. Miben segíthetek?

Porter észrevette, hogy a széles mosoly mögül a nő felméri őket. Nem kérdezte meg tőlük, hogy foglaltak-e időpontot, és Porter sejtette, hogy ez nem véletlen. Elővette a jelvényét, és megmutatta a nőnek.

– Arthur Talbotot keressük. A felesége azt mondta, hogy itt találjuk.

A nő ránézett a jelvényre, azután végigmérte Portert és Nasht, és lefagyott az arcáról a mosoly. Felemelte az asztalán lévő telefont, tárcsázott egy belső számot, halkan mondott valamit, azután letette a kagylót.

– Kérem, foglaljanak helyet! Hamarosan a segítségükre lesz valaki.

A nő a helyiség távolabbi sarkában lévő kanapé felé intett.

– Köszönjük, de inkább megvárjuk itt – válaszolta Porter.

A nő megint felvillantott egy mosolyt, azután a számítógépének szentelte a figyelmét. Manikűrözött körmökben végződő, keskeny ujjai villámgyorsan jártak a billentyűzeten.

Porter ránézett az órájára. Majdnem kilenc óra volt.

A recepciótól balra lévő ajtó kinyílt, és belépett rajta egy ötvenes férfi. Őszes, fekete haját gondosan hátrafésülte, a sötétkék öltöny pedig úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna. Odalépett a két férfihoz, és kezet nyújtott Porternek.

– Nagyon örvendek, nyomozó. Ha jól értettem, Mr. Talbotot keresik. – Erőtlen volt a kézfogása. Porter apja az ilyet döglött hal kézfogásnak hívta. – Douglas Prescott vagyok, a menedzser.

Porter felmutatta a jelvényét.

– Porter nyomozó vagyok, ő pedig a társam, Nash nyomozó. A Chicagói Rendőrségtől jöttünk egy rendkívül sürgős ügyben. Tudja, hol találjuk Mr. Talbotot?

A szőke nő érdeklődve figyelte a jelenetet, de amikor Prescott ránézett, újra a monitor felé fordult.

– Ha jól tudom, Mr. Talboték hét óra harminc perckor kezdték a játékot, úgyhogy valószínűleg még kint vannak a pályán – közölte Prescott, miután újra Porter felé fordult. – Itt nyugodtan megvárhatják őket. Az étkezőben van a büfé, ha esetleg még nem reggeliztek. És ha kedvelik a szivarokat, melegen ajánlom a humidorunkat. Első osztályú.

– Ez az ügy nem tűr halasztást.

Prescott összeráncolta a szemöldökét.

– Nem szokásunk megzavarni a vendégeinket játék közben, uraim.

– Nem szokásunk? – kérdezte Nash.

– Nem – makacskodott Prescott.

Porter vágott egy grimaszt. Miért akarja mindenki megnehezíteni a dolgát?

– Erre most nincs időnk, Mr. Prescott. Szerintem két választása van. Vagy elvisz minket Mr. Talbothoz, vagy a társam letartóztatja a nyomozás akadályozásáért, odabilincseli magát ahhoz az asztalhoz, és addig fogja kiáltozni Talbot nevét, amíg elő nem kerül. Csinált már ilyet, és nekem elhiheti, hogy nagyon hangosan tud üvölteni. A maga kezében van a döntés, de azt hiszem, az első verzió kevésbé fog ártani az üzletnek.

A recepciós halkan kuncogott.

Prescott dühös pillantást vetett rá, azután közelebb lépett Porterhez, és lehalkította a hangját.

– Mr. Talbot bőkezűen támogatja a polgármestert, aki a maga főnöke. Ráadásul közeli barátok. Két héttel ezelőtt együtt golfoztak. Szerintem egyikük sem örülne, ha megtudná, hogy két alkalmazott rossz fényt vetett a Chicagói Rendőrségre, amennyiben megfenyegettek egy civilt, aki csupán a munkáját végezte. Ha most rögtön felhívnám, és elmondanám neki, hogy maguk jelenetet akarnak rendezni, bizonyára azt válaszolná, hogy keressék meg az ügyvédjét, és nem jönne ide személyesen.

Nash leakasztotta a bilincset a derékszíjáról.

– Letartóztatom ezt a szarházit, Sam. Kíváncsi vagyok, mennyire kedveli a drogosok és az erőszaktevők társaságát. Biztosra veszem, hogy Ms.… – rápillantott a szőke lány névtáblájára – Piper boldogan segít nekünk.

Prescott elvörösödött.

– Vegyen egy nagy levegőt, és gondolkozzon, mielőtt megszólal, Mr. Prescott! – figyelmeztette Porter.

Douglas Prescott vágott egy grimaszt, azután odafordult Ms. Piperhez.

– Hol tartanak Mr. Talboték?

A nő rámutatott a monitorra. Rózsaszínűre lakkozott körme fényesen csillogott.

– Éppen most értek oda a hatodik lyukhoz.

– Kamerákat szereltek fel a golfpályára? – kérdezte Nash.

A nő megrázta a fejét.

– Minden golfkocsin GPS nyomkövető van. Így elkerülhetjük a dugót, és a játékosok nem tartják fel egymást.

– Ezek szerint, ha valaki túl lassan játszik, kivezetik a pályáról, és átküldik a homokozóba?

– Nem vagyunk ilyen szigorúak. Esetleg kiküldünk hozzájuk egy profit, hogy adjon nekik néhány tippet, és hatékonyabbá tegye a játékot – magyarázta a nő.

– Kivinne bennünket oda?

A nő ránézett Prescottra. A férfi megadóan a magasba emelte a kezét.

– Menjenek!

Ms. Piper elővette a táskáját az asztal alól, és az épület nyugati oldalán lévő folyosó felé mutatott.

– Erre, uraim!

Néhány perccel később egy terméskővel kirakott úton haladtak a golfkocsival. Ms. Piper vezetett, Porter mellette ült, Nash pedig a hátuk mögött a padon. Minden bukkanónál a levegőbe repült, és hangosan káromkodott.

Porter zsebre dugta a kezét. Hideg volt idekint.

– Elnézésüket kérem a főnököm miatt. Néha kissé… – A nő elhallgatott, miközben a megfelelő kifejezést kereste. – Kissé alpári tud lenni.

– Alpári? – kérdezte Nash. – Az mi az ördögöt jelent?

– Egy olyan ember, akit nem látnál szívesen a legénybúcsúdon – válaszolta Porter.

Nash kuncogni kezdett.

– Nem fenyeget az a veszély, hogy a közeljövőben bekötik a fejemet, kivéve, ha Ms. Pipernek van egy barátnője, aki egy rosszul fizetett közalkalmazottra vágyik, akire rendszeresen rálőnek. Ezenkívül sokat éjszakázom és sokat iszom, de ezt sohasem szoktam beismerni az első randin.

Porter odafordult Ms. Piperhez.

– Ne is törődjön vele, kisasszony! A törvény értelmében egyik vonzó barátnőjével sem köteles összehozni a rendfenntartó erők tagjait.

A nő belenézett a visszapillantó tükörbe.

– Maga első hallásra remek partinak tűnik, nyomozó. Kapcsolatba fogok lépni a barátnőimmel, amint visszaültem az asztalomhoz.

– Hálásan köszönöm – felelte Nash.

Porter lenyűgözve bámulta a tájat. A rövidre nyírt, dús pázsit olyan szabályosnak tűnt, mintha minden egyes fűszálat a helyére igazítottak volna. A pályát mindenfelé apró tavak tarkították. A zöld gyep fölé hatalmas tölgyek hajoltak, amelyek megóvták a játékosokat a széltől és a napfénytől.

– Ott vannak.

Ms. Piper néhány férfi felé biccentett, akik egy magas és keskeny szökőkút körül álltak.

– Az meg mi? – kérdezte Nash.

– Mire gondolsz?

Ms. Piper elmosolyodott.

– Az, uraim, egy labdamosó – tájékoztatta a nyomozókat. – Tegnap éjjel szemerkélt az eső, és a sár akadályozhatja a játékot. A játékosok csak a szakasz elején vagy a végén moshatják meg a labdájukat. Ha valaki a szakasz közben mossa meg a labdáját, büntetőütést kap.

Nash halkan füttyentett egyet.

Ms. Piper megállt Talbot kocsija mögött, és behúzta a kéziféket.

– Megvárjam magukat?

Porter elmosolyodott.

– Köszönjük, az igazán kedves lenne magától.

Nash kipattant a kocsiból.

– Visszafelé én fogok elöl ülni, és a tiéd lesz a hátsó ülés.

Porter odasétált a négy férfihoz, akik éppen az elütéshez készülődtek, és felmutatta a jelvényét.

– Jó reggelt, uraim! Sam Porter nyomozó vagyok a Chicagói Rendőrségtől. Ő itt a társam, Nash nyomozó. Sajnálom, hogy meg kell zavarnunk a játékot, de ez az ügy nem tűr halasztást. Melyikük Arthur Talbot?

Egy magas, rövid és őszes hajú, ötvenes férfi kissé félrebillentette a fejét, és rájuk villantott egy üres és udvarias mosolyt. Nash az ilyet politikusmosolynak hívta.

– Én vagyok Arthur Talbot.

Porter lehalkította a hangját.

– Beszélhetnénk magával négyszemközt?

Talbot barna széldzsekit, fehér golfpólót, barna övet és keki színű nadrágot viselt. Megrázta a fejét.

– Arra semmi szükség, nyomozó. Ezek az urak az üzlettársaim, és nincsenek titkaim előttük.

Egy idősebb férfi, aki Talbot bal oldalán állt, feltolta drótkeretes szemüvegét az orrán, és rásimította a haját a feje búbján virító, kopaszodó foltra, amely elővillant az enyhe szél miatt.

– Szívesen folytatjuk a játékot, Arty. Majd utolérsz minket.

Talbot felemelte a kezét, hogy elhallgattassa.

– Mit tehetek magukért, nyomozók?

– Maga nagyon ismerősnek tűnik – mondta Nash a Talbot jobb oldalán álló férfinak.

Porter egyetértett vele, de nem tudta hová tenni az illetőt. Száznyolcvan centi magas. Sűrű, sötét haj. Edzett. Negyvenes.

– Louis Fischman vagyok. Néhány évvel ezelőtt találkoztunk. Maguk az Elle Borton-ügyön dolgoztak, én pedig az ügyészi hivatalnál, de már saját irodám van.

Talbot összeráncolta a szemöldökét.

– Elle Borton. Honnan ismerős nekem ez a név?

– Ő volt a Négy Majom Gyilkos egyik áldozata, igaz? – csatlakozott be a beszélgetésbe a harmadik férfi, aki megint a labdamosóval babrált.

Porter bólintott.

– A második.

– Úgy van.

– Eszelős barom – dünnyögte a szemüveges férfi. – Sikerült már elkapni?

– Elképzelhető, hogy a városi személyszállítás ma reggel elcsípte – válaszolta Nash.

– A városi személyszállítás? Feljelentette az egyik taxisofőr?

Porter megrázta a fejét, és beszámolt nekik a reggeli buszbalesetről.

– És valóban azt hiszik, hogy ő az?

– Úgy tűnik.

Arthur Talbot elsápadt.

– És miért akarnak beszélni velem?

Porter vett egy mély lélegzetet. Gyűlölte ezt a részt.

– A baleset áldozata azért akart átkelni az úttesten, mert egy postaláda felé tartott.

– Értem.

– A maga címe volt a csomagon, Mr. Talbot.

A férfi mozdulatlanná dermedt. Ő is ismerte a Négy Majom Gyilkos módszerét, csakúgy, mint a chicagóiak többsége. Fischman Talbot vállára tette a kezét.

– Mi volt a csomagban, nyomozó?

– Egy fül.

– Jaj, ne! Carnegie…

– Carnegie és Patricia jól van, Mr. Talbot. Elmentünk a házához, mielőtt idejöttünk. A felesége mondta, hogy itt találjuk – hadarta Porter, azután lehalkította a hangját, hogy megnyugtassa a férfit. – Segítenie kell nekünk, Mr. Talbot. Ki kell derítenünk, hogy kit rabolt el az a férfi.

– Le kell ülnöm – mondta Talbot. – Hányingerem van.

Fischman ránézett Porterre, azután megszorította Talbot vállát.

– Menjünk vissza a kocsihoz, Arty! – mondta, azután elkísérte a falfehér férfit a golfkocsihoz, és segített neki beszállni.

Porter odaintett Nashnek, hogy maradjon, ő pedig követte a két férfit, és beült Talbot háta mögé, hogy ne kelljen hangosan beszélnie.

– Ugye ismeri a módszerét? A metódusát.

Talbot bólintott.

– Ne cselekedj rosszat! – suttogta.

– Pontosan. Keres valakit, aki valami rosszat tett, aki szerinte valami rosszat tett, azután elrabol valakit, aki közel áll az illetőhöz. Valakit, aki fontos a számára.

– Én ne… én nem… – dadogta Talbot.

Fischman átváltott ügyvéd üzemmódba.

– Szerintem addig ne mondj semmit, amíg nem váltottunk néhány szót egymással, Arty.

Talbot hangosan zihált.

– Az én címem? Biztos benne?

– 1547 Dearborn Parkway – mondta Porter. – Biztosak vagyunk benne.

– Arty… – dünnyögte halkan Fischman.

– Ki kell derítenünk, hogy kit rabolt el. – Porter egy pillanatig habozott, azután folytatta: – Van szeretője, Mr. Talbot? – Közelebb hajolt a férfihoz. – Ha igen, akkor nekünk nyugodtan elmondhatja. Diszkrétek leszünk. A szavamat adom. Mi csak meg akarjuk találni azt a lányt, akit elrabolt.

– Félreérti a helyzetet – mondta Talbot.

Porter a vállára tette a kezét.

– Tudja, hogy kit rabolt el?

Talbot lerázta magáról a kezét, és felállt. Belenyúlt a zsebébe, elővette a telefonját, azután átment a kocsi túloldalára, és heves mozdulatokkal tárcsázott egy számot.

– Gyerünk, vedd fel! Kérlek, vedd fel…!

Porter is kiszállt, és lassan odasétált hozzá.

– Kit hív, Mr. Talbot?

Arthur Talbot káromkodott egyet, és megszakította a hívást.

Fischman is csatlakozott hozzájuk.

– Ha elmondod nekik, akkor már nem tudod nem elmondani. Ugye érted? Ha kiderül, a sajtó is szagot foghat. A feleséged. A részvényeseid. Kötelezettségeid vannak. Ez fontosabb nálad. Gondold végig! Esetleg beszélj egy másik ügyvéddel, ha nem bízol bennem.

Talbot dühös pillantást vetett rá.

– Teszek az árfolyamra! Hát nem érted, hogy az a pszichopata elkapta…?

– Arty! – vágott a szavába Fischman. – Először legalább győződjünk meg róla mi magunk! Biztosra kell mennünk.

– Remek ötlet, amennyiben az a tervük, hogy megöletik az illetőt – jegyezte meg Porter.

Arthur Talbot türelmetlenül leintette, azután megnyomta a telefonján a visszahívás gombot. Az arcára egyértelműen kiült a kétségbeesés. Amikor megszakította a hívást, akkora erővel ütött rá a kijelzőre, hogy Porter azt hitte, betörik.

Odaintett Nashnek, azután odafordult Talbothoz.

– Van egy másik lánya, igaz? Egy másik lánya, aki nem él magával.

Talbot elfordult tőle, Fischman pedig kifújta a levegőt, mintha leeresztett volna.

Talbot ránézett Porterre, azután Fischmanre, azután újra Porterre. Idegesen beletúrt a hajába.

– Patricia és Carnegie nem tud a létezéséről.

Porter közelebb lépett hozzá.

– Chicagóban van?

Talbot remegni kezdett, azután bólintott.

– Flair Tower. A 2704-es penthouse-ban lakik a gondviselőjével. Felhívom őket, és szólok nekik, hogy számítsanak magukra, hogy be tudjanak menni.

– Az anyja hol van?

– Meghalt. Tizenkét évvel ezelőtt. Istenem, még csak tizenöt éves…!

Nash hátat fordított nekik, és felhívta a központot. Pár percen belül ki tudnak küldeni egy járőrt a megadott címre.

Porter visszakísérte Talbotot a golfkocsihoz, és beült mögé.

– Ki gondoskodik a lányáról?

– Az anyja rákos volt. Megígértem neki, hogy a halála után gondját viselem a lányának. Nagyon gyorsan nőtt a tumor. Egy hónap alatt végzett vele. – A férfi megkopogtatta a halántékát. – Pontosan itt volt. De nem tudták megműteni, mert túlságosan mélyen volt. A pénz sem segített. Megpróbáltam, de nem vállalták a műtétet. Legalább három tucat orvosnál jártunk. Imádtam őt. Patriciát kellett feleségül vennem… kötelezettségeim voltak. Nem az én kezemben volt a döntés. De Catrinát akartam elvenni. Az élet néha nagyon igazságtalan, tudja? Néha meg kell tennünk bizonyos dolgokat a nagyobb jó érdekében.

Porter nem tudta. Őszintén szólva nem is értette. A kényszerházasság az 1400-as években volt divat. Ennek a fickónak nincs vér a pucájában. De megtartotta magának a véleményét.

– Nem azért vagyunk itt, hogy ítélkezzünk maga fölött, Mr. Talbot – mondta ahelyett, amit gondolt. – Hogy hívják a lányát?

– Emory – válaszolta Talbot. – Emory Connorsnak hívják.

– Van egy fényképe róla?

Némi habozás után Talbot megrázta a fejét.

– Nem tartok magamnál. Attól féltem, hogy Patricia megtalálja.

10
PORTER

ELSŐ NAP, 9:23

– Carnegie és Emory? Veszek ennek a családnak egy utónévkönyvet karácsonyra – mondta Nash. – És hogy a fenébe tudja valaki eldugni a lányát és a barátnőjét a város egyik legdrágább épületében a feleség tudta nélkül?

Porter odadobta neki a Charger kulcsát, és beült az anyósülésre.

– Te vezetsz. Nekem a naplót kell olvasnom. Hátha találok benne valamit, ami a segítségünkre lehet.

– Te lusta disznó! Valld be, hogy élvezed, ha fuvarozzák a seggedet! Miss Porter sofőrje[3]…

– Kapd be!

– Bekapcsolom az almát. Igyekeznünk kell.

Nash felpöckölte a műszerfalon lévő kapcsolót.

Porter újonc korában hallotta utoljára ezt a kifejezést. A civil autóval közlekedő rendőröknél lévő, mágneses rendőrségi villogót hívták almának. Manapság már nem ilyen villogót használtak, hanem LED-es fénycsövet, amelyet a szélvédő aljára szereltek fel, és olyan vékony volt, hogy az utastérből nem is lehetett látni.

Nash rögtön harmadikba kapcsolt, miközben folyamatosan nyomta a gázt, és elindult a kapu felé. Az autó megugrott, a kerekek pedig boldogan sikítottak.

– Hé! Nem azért engedtem át a kormányt, hogy Grand Theft Autót játszhass – morogta Porter.

– Egy 1988-as Ford Fiestám van. Van fogalmad róla, hogy az milyen? Minden egyes alkalommal, amikor bemászok, becsukom azt a nyikorgós ajtót, és beindítom azt a bődületes, négyhengeres motort, legszívesebben elsüllyednék a szégyentől. Olyan hangja van, mint egy elektromos ceruzahegyezőnek. Férfi vagyok, és néha szükségem van erre. Hadd szórakozzak egy kicsit!

Porter leintette.

– Azt ígértük a kapitánynak, hogy visszahívjuk, miután beszéltünk Talbottal.

Nash balra rántotta a kormányt, és elszáguldott egy minibusz mellett, amely gondosan betartotta a sebességhatárt. Olyan közel voltak egymáshoz, hogy Porter látta, hogy a kislány a hátsó ülésen Angry Birdsöt játszik az iPadjén. A kislány felpillantott, és elvigyorodott, amikor meglátta a villogót, azután folytatta a játékot.

– Küldtem neki egy SMS-t Wheatonból. Tudja, hogy a Flair Towerhöz megyünk – mondta Nash.

Porternek eszébe jutott az a kislány a hátsó ülésen.

– Hogyan lehet elrejteni egy lányt tizenöt éven keresztül a mai világban? Biztosan nem könnyű, igaz? A születési anyakönyvi kivonat csak egy dolog, de mi a helyzet az internettel, a közösségi oldalakkal és a sajtóval? Talbot rendszeresen szerepel a híradásokban, főleg mióta belefogott abba a tóparti projektbe. Mindenhová követik a kamerák, és csak arra várnak, hogy elcsesszen valamit. Képtelen vagyok elhinni, hogy egyszer sem kapták lencsevégre azt a lányt.

– Sok pénzért sok mindent titokban lehet tartani – jegyezte meg Nash, miközben csikorgó kerekekkel rákanyarodott az országútra.

Porter felsóhajtott, és kinyitotta a naplót.

11
NAPLÓ

A nyarak meglehetősen melegek voltak a mi kis zsebkendőnyi édenkertünkben. Júniustól az időm nagy részét a szabadban töltöttem. A házunk mögött egy erdő magasodott, és az erdő mélyén egy kis tó rejtőzött. Télen mindig befagyott, de nyáron csodálatosan kék volt a vize, és rendkívül kellemes volt a hőmérséklete.

Szerettem kijárni a tóhoz.

Anyának mindig azt mondtam, hogy horgászni megyek, de őszintén szólva nem kedveltem a horgászatot. Egy cseppet sem vonzott az a gondolat, hogy ráakasszak egy gilisztát egy horogra, azután bedobjam a vízbe, és arra várjak, hogy felbukkanjanak a vizek élőlényei, és megrágcsálják a ficánkoló csalit. Vajon természetes körülmények között szerepel egyáltalán a halak étrendjében a giliszta? Efelől komoly kétségeim voltak. Még egyetlen gilisztát sem láttam, amelyik magától bemászott volna a vízbe. És ha a giliszták nem fordulnak elő a vizekben, akkor a halak nyilvánvalóan nem is vágynak rájuk. Legjobb tudomásom szerint a halak kisebb halakat esznek, nem gilisztákat. Talán ha az ember egy kisebb hallal horgászik egy nagyobb halra, több szerencsével jár? Akárhogy is, nekem nem volt türelmem az efféle ostobaságokhoz.

A tavat viszont nagyon kedveltem.

És Mrs. Carter is.

Emlékszem az első alkalomra, amikor megláttam.

Június 20-a volt. A nyári szünet már hét csodálatos napja elkezdődött, a nap magasan járt az égen, és fényes, sárga szeretettel mosolygott le a mi kis édenkertünkre. Horgászbottal a kezemben és egy vidám dallamot fütyörészve sétáltam le a tóhoz. Mindig boldog gyermek voltam. Egészséges, mint a makk.

Letelepedtem a kedvenc tölgyfám alá. Olyan hatalmas volt, amilyen csak egy idős fa tud lenni. Ha felhasítottam volna a gyomrát, és megszámoltam volna a gyűrűit, valószínűleg rengeteget találtam volna, talán százat vagy még többet. Teltek-múltak az évek, miközben ez a tölgy itt állt, és letekintett az erdő többi fájára. Valóban csodálatos fa volt.

A nyár előrehaladtával kiültem egy kényelmes kis helyet ennek a fának a tövében. A horgászbotot mindig a bal oldalamra tettem, az elemózsiás dobozomat pedig (amelyben természetesen mogyoróvajas és szőlődzsemes szendvics volt) a jobb oldalamra. Azután elővettem azt a könyvet, amelyiket éppen olvastam, és belevesztem a történetbe.

Ezen a jeles napon egy elméletet vizsgáltam. Egy hónappal korábban természettudomány-órán megtanultuk, hogy a Föld 4,5 milliárd éves. Előtte azt is megtanultuk, hogy az emberi faj csak kétszázezer éves. Amikor meghallottam ezeket a számokat, szöget ütött a fejembe egy gondolat. Pontosan ezért választottam ki ezt a könyvet tegnap a könyvtárban. A kövületekről szólt.

Tudjuk, hogy azok a tárgyak, amelyek belesüppednek a homokba vagy az iszapba, „megkövülnek”, és változatlan állapotban fennmaradnak… nos, pontosan nem tudom, meddig, de nagyon sokáig, több millió évig, legalábbis a dinoszauruszok biztosan. És az állatok többségéből nem is lesz kövület. Hiszen csak akkor tudnak megkövülni, ha előbb csapdába ejti őket az iszap. Ha a természeti erők elpusztítják, mielőtt ez megtörténik, nyomtalanul eltűnik a Föld színéről.