F. Várkonyi Zsuzsa

Tanulom magam

Copyright © F. Várkonyi Zsuzsa, 1999

Borítóterv: Dániel Zsófia

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

ISBN [isbn]

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Anyámnak – Tefkónak –, aki szeretetével

olyan erős védőhálót szőtt alám,

hogy a kisebb szakadásokkal

már magam is elboldogulok.

I.Bevezető:
A pszichológia demokratizálódása

Nincs érdekesebb kérdés számomra, mint az ember működése. Miért reagál ugyanarra egyikünk így, másikunk amúgy? Miért nem érzi hasonló helyzetben valaki ugyanazt, amit a másik? Miért tesz előrevivő vagy éppen esélyromboló lépéseket az egyik ember, amikor a másik passzívan vár? Miért választ valaki rendszeresen alkalmatlan partnereket? Miért kapnak mások könnyen érzelmi támogatást szinte bármihez?

Ezekre a kérdésekre keresi a választ a pszichológia. Az emberi működés rejtélyei mindenkit érintenek, de nem mindenki akar foglalkozni velük. Nőknek inkább megengedett, hogy kielégítsék ezt az érdeklődésüket, és okuljanak a tapasztalataikból. De mindkét nemre igaz, hogy sokkal több pszichológiai tudásra vágyik, mint akár csak az előző generáció. Ahogy növekszik az érdeklődés, úgy bővül a kínálat is a nagyközönség számára írott könyvekből és más tanulási formákból. Lehet, hogy ez a fiatal olvasónak természetes, pedig nem is olyan régóta van ez így.

Amikor jó harminc évvel ezelőtt tanulni kezdtem a pszichológiát, a magyarországi kínálat nagyon szűkös volt. Sem a szakma tanulói, sem az érdeklődő laikusok számára nem volt komoly választék sem könyvekben, sem élő mesterekben. Azóta nemcsak világszerte, de nálunk is nagy fejlődés tapasztalható: számtalan pszichológiai iskola mutatta be elméletét és gyakorlatát, százezres példányszámban jelentek meg izgalmas szakkönyvek, és kezdtek ezek alapján csoportok és újfajta egyéni terápiás műhelyek működni.

Az egyes pszichológiai iskolák más- és máshonnan közelítik meg a mentális problémák kialakulását és a változtatásgyógyítás legfőbb lehetőségeit. Törekvéseiknek mégis van egy fontos közös vonása: az, ahogyan a segítő-gyógyító szakember feladatáról vélekednek. Számukra egyre természetesebbnek tűnik, hogy a szakember kulcsfontosságú modell, és a hozzá fűződő kapcsolat is modellértékű a segítségre szoruló számára. A személyiségfejlődés vagy gyógyulás csak akkor sikeres, ha ezeknek a funkcióknak a segítő meg tud felelni.

Húsz éve végzek terápiás munkát, és bő tíz éve vezetek önismereti tréningeket szakembereknek és laikusoknak. Nincs olyan csoport vagy egyéni kliens, akitől ne tanulnék valami újat, érdekeset. Ebben a könyvben azokat a tapasztalatokat igyekeztem megfogalmazni, amelyeket a velük folytatott munka során szereztem.

Minden ilyen kapcsolatomban tanulok valamit saját működésemről is. Egyre nagyobbnak érzem bármely szakmai megnyilvánulásom felelősségét. A kísértés számomra már rég nem az, hogy minél tökéletesebbnek mutatkozzak. Viselkedésem hitelességét tekintem a legfontosabb modellfeladatnak. És természetesen sokat dolgozom azon, hogy önismeretem javítása révén egyre hasznosabb legyen az a segítség, amit ebből a remélhetőleg hiteles belsőből felkínálhatok. Ahogy a személyes – csoportos vagy egyéni – munkánál, úgy ebben a könyvben is igyekszem maszk nélkül megmutatkozni. Emellett minden állításomat megpróbálom azokkal a konkrét tapasztalatokkal is alátámasztani, amelyeket terápiás munkám során szereztem. Sok példát hozok saját életemből is.

A személyességnek és hitelességnek egyébként fontos része a tegeződés. Ma már sok olvasó számára ez is természetes.

Amikor jó tíz éve először kerültem szembe ezzel a kérdéssel, még meglehetősen szokatlan volt nálunk, hogy a pszichológus-szakember és kliense tegeződjenek. Mégis úgy éreztem, hogy magázódni majdnem annyira lehetetlen, amikor önismeretről van szó, mint mondjuk egy szerelmi kapcsolatban. A magázódás ugyanis olyan távolságot feltételez, ahonnan már inkább csak egy álarc látszik, és nem maga az ember.

Azóta rengeteg önismereti könyv és személyiségfejlesztő program szerzője vagy fordítója használja a tegező formát. Nem tudom, más személyiségfejlesztő programokban hogyan jut kifejezésre a foglalkozást vezető szakember (tréner, pszichológus, facilitátor, tanfolyamvezető vagy bárhogyan is hívják) személyes hitelessége.

A számomra legfontosabb, rogersi[1] kapcsolati modellben mindenesetre ez a hitelesség a kiindulópont, amihez a kölcsönös tegeződés pusztán a nyelvileg megfelelő formát teremti meg.

Néhány gondolat Amerikáról és a pszichológiai ismeretek elterjedéséről

Ezt a nyelvi döntést nem kellett meghozni Amerikában, ahonnan az önismeret építése elterjedt. Az angol nyelvben több száz éve azonos nyelvtani távolságból szólítják meg egymást az emberek, és ez hozzájárul a kapcsolatok egyenrangúságához. S bár nyelvtörténetileg a ma használt YOU a magázásból, nem pedig a tegezésből maradt fenn, ezt ma már senki sem érzékeli, akár anyanyelvként, akár idegen nyelvként beszéli az angolt. A nyelvi demokrácia talán már Nagy-Britanniában, az angol nyelv őshazájában sem független a társadalom számos más demokratikus hagyományától. Amerikában pedig nem is lehetne elképzelni a demokratizálódás történetét a megszólítás nyelvi szimmetriája nélkül.

Az európai kultúrának – melyből a mai amerikai kultúra is legnagyobbrészt fakad – nem természetes része az önismeret. Az átlagember sem gyerekkorában, sem később nem szembesül elkerülhetetlenül olyan kérdésekkel, mint például „Milyen ember vagyok?”, „Miért vagyok ilyen?”, „Mit kell tennem, hogy jobb legyek, más legyek?”.

Nálunk a gyerekek viselkedését sűrűn értékelik ugyan, de ez az értékelés szinte kizárólag utasítás jellegű: mit kell tenned, mit nem szabad tenned. Áttételesebben, de ugyanilyen céllal mondjuk ki megszámlálhatatlan minősítésünket is: most jó voltál, most rossz voltál, ügyes vagy, undok vagy.

Az, hogy ki miért működik úgy a kapcsolataiban, ahogyan, az eredendően nem merül fel az európai-amerikai gondolatok között. Ezt a gondolkodási irányt csak a huszadik században nyitotta meg az európai pszichológia. A pszichológia azonban tudomány, amelyhez keveseknek van bejárásuk. Ötven éve még legalábbis így volt. Hogy a pszichológia ma már közkincs, azaz az általános műveltség és hétköznapi gondolkodás része, annak külön története van, és döntő részben Amerikának köszönhető.

Fél évszázada csak orvosi végzettséggel lehetett lelki eredetű bajokat gyógyítani, és a páciens keveset vagy semmit sem tudott arról, mit tesz/tett vele a pszichiáter. (Nem orvosi végzettségű pszichológusokat is csak néhány évtizede képeznek.) A korábbiakhoz képest nagy előrelépés volt a pszichoanalízis megjelenése a század első évtizedeiben Ausztriában. A tudós már a páciens által hozott gondolati-érzelmi anyagból dolgozott, de hogy ennek az anyagnak mi a jelentése-jelentősége, azt az analitikus maga döntötte el.

Ezt a „tudor”„beteg” szereposztást kezdetben Amerika is átvette, amikor meghonosította a pszichoanalízist, de néhány évtized alatt egyre több új irányzat alakult ki részben a pszichoanalízisből, részben éppen a pszichoanalízis ellenében, ahol egyre nagyobb teret kapott maga a beteg is, a saját belátásaival, a saját értelmezéseivel.[2]

Mindez nem független attól a ténytől, hogy Amerikában a pszichoterápia tömeges igénnyé vált, és egyre kevésbé kellett valakinek betegnek, azaz működésképtelennek lennie ahhoz, hogy egy szakembert felkereshessen a problémáival. Így az évtizedek során a pszichoterápia szolgáltatássá vált, ugyanúgy, mint bármi más, amire Amerikában közönségigény van. Márpedig ha fizetett szolgáltatásról van szó, akkor egyre inkább ki is kell szolgálni a kliens igényeit, különben otthagyja pszichológusát, és másikat keres. Egyre vonzóbbá válik tehát az a szakember, aki sokféle igényre tud tekintettel lenni. Nemcsak a „hozott” problémán segít túljutni, hanem például kevesebb szorongást idéz elő a gyógyítás, illetve segítés során, vagy gyorsabb sikert ígér (ami azt is jelenti, hogy kevesebb lesz a kliens költsége!), esetleg nagyobb önállóságot és jobb önértékelést épít ki páciensében.

Már jócskán folyt ez a piac szabályozta verseny Amerikában, amikor a negyvenes években megjelent a terapeuták között Carl Rogers, aki bizonyos értelemben mindennel szakított, ami a korábbi orvos-beteg modellre emlékeztetett. Nem véletlen, hogy ő volt az első pszichológus, aki nem páciensnek, hanem kliensnek, azaz ügyfélnek nevezte a hozzá fordulókat. Kliensei a keresztnevén szólították: ennek pontosan az volt az üzenete, mint a magázódást is ismerő nyelvekben a tegeződésnek: az, akit keresztnevén szólítanak és tegeznek, nem valamiféle szerepben van jelen a kapcsolatban, hanem teljes személyes valójában.

Rogers dolgozott ugyan olyan emberekkel is, akiknek viszonya a valósághoz súlyosan zavart volt (akiket a hagyományos pszichiátria pszichotikusoknak, azaz elmebetegeknek nevez), de náluk ugyanúgy lemondott a diagnózis felállításáról, ahogyan az egyszerű életvezetési problémákkal küzdő, de egyébként működőképes klienseknél. Ő volt az első olyan gyógyító foglalkozású, aki a pszichés zavarok megszüntetését nem a szakember korábban megszerzett tudásából, hanem a kliens belső erőforrásából kísérelte meg. Rogersnek meggyőződése volt ugyanis, hogy – a test sebgyógyító képességéhez hasonlóan – minden ember rendelkezik olyan belső erőkkel, melyeket képes felhasználni a megbomlott lelki egyensúly helyreállításához, ha megfelelő feltételek közé kerül. Ezeket a feltételeket pedig a pszichológusnak (vagy más segítőnek) kell biztosítania.

Mint minden újítót, akinek eredményei kétségessé teszik, hogy a hagyományos eljárások lennének az egyedül üdvözítőek, Rogerst is sok támadás és értetlen kritika érte. A tudományos közvélemény ugyanis mindig elméletet és elemzéseket kíván művelőitől. Rogers viszont szinte csak az általa megvalósított segítői hozzáállást tudta tételekké formálni: azokat a szemléleti és viselkedésbeli sajátosságokat, amelyek a kliens önépítő erőinek kibontakozásához szükségesek.

Amikor az oktatás pszichológiájával kezdett foglalkozni, akkor is csak a pedagógus kívánatos hozzáállását sikerült igazán megfogalmaznia, nem pedig a tanulók jellemző sajátosságait, ahogyan az addigi neveléselméletek tették. Röviden: minden, emberekkel foglalkozó hivatás gyakorlójától azt várta el, hogy megteremtse azokat a feltételeket, amelyek között a kedvező folyamatok (a „lényegi tanulás” vagy az „öngyógyító fejlődés”) zavartalanul végbemehetnek. Biztos volt benne, hogy a sikeres tanulási folyamatnak ugyanúgy megvannak a belső mozgatói, mint a gyógyulásnak – csak nem szabad megbénítani ezeket a belső erőket. A tanulás területén ez azt jelenti, hogy engedni kell a természetes érdeklődésnek és a gondolkodás spontán irányulásainak.

Munkájára vonatkozó, mindig szerény („maszk nélküli”) megnyilatkozásaiban úgy fogalmaz, mintha minden jó szándékú próbálkozása ellenére sem lenne képes elméletként összegezni, mi történik valójában egy-egy terápiájában, csoportülésén vagy tanulócsoportjában. Többször is el kellett olvasnom egy-egy írását, mire kihallottam szavaiból, miért nem próbálkozik valójában elméletalkotással. Egyik alapelve és módszerének sarkköve, hogy minden ember (és minden csoport) annyira egyéni, hogy lényegi adottságai sikkadnának el, ha folyamatait, alakulásának történetét általánosítanák vagy elméletté formálnák. És erre a szegényítésre, szürkítésre nem volt hajlandó.

Aki látott néhányat Rogers többtucatnyi, filmre vett terápiás beszélgetései közül, vagy személyesen élt át hasonlót Rogersszel (ahogy én magam is), tapasztalhatta, hogy a „csoda” ezekben a beszélgetésekben valóban bekövetkezik, de lehetetlen az ilyen történéseket általánosítani. Oktatói működése kapcsán sem ő maga írja le legbeszédesebben, mitől jön létre „lényegi (azaz a személyiséget és annak gondolkodását végérvényesen befolyásoló) tanulás”.[3] Egyik tanítványa, aki felnőttként vett részt Rogers valamelyik egyetemi kurzusán, évekkel később emlékezett vissza, mitől is vált ez a tanulás élete egyik legmaradandóbb élményévé.

Visszatérve gyógyító pszichológusi munkájára: Rogers zavarba ejtően egyszerű segítői hozzáállása abban rejlik, hogy kizárólag a kliens szemszögéből igyekszik megérteni, amit tőle hall, és megszólalásaiban azt a jelentést tükrözi vissza, amit a kliens tulajdonít az elmondottaknak. Emellett a beszélgetés nyomán keletkező érzéseit Rogers mindig palástolás nélkül kimutatja. Szemléletéből következik, hogy hamisnak, tehát kártékonynak tartaná, ha együttérzését, megdöbbenését, meghatottságát stb. elrejtené. De nem kapcsolja össze a hallottakat sem saját értékrendjével, sem korábbi tanulmányaival vagy tapasztalataival.

A terápia sikere szempontjából nemcsak fölöslegesnek, hanem károsnak is tartja bevinni a segítő „magával hozott” ismereteit, gondolatait vagy érzéseit ebbe a folyamatba.

Rogers korán rájött, hogy minden kívülről jövő szempont vagy értékelés rengeteg energiát köt le a beszélőben: meg kell védenie álláspontját vagy érzése indokoltságát ahelyett, hogy a fenyegetettség érzése nélkül, biztonságban nézhetne szembe ugyanezzel az állásponttal vagy érzéssel. Csak fenyegetettség nélkül képes az ember kívülről látni és felülvizsgálni mindazt, amiről eddig úgy hitte: ez ő maga. Csak ilyen körülmények között képes változni. Az említett, bárkiben meglévő belső erőforrás csak akkor áll a fejlődés és változás rendelkezésére, ha a kliensnek nem kell védekezésre fordítania ezt az energiát, mert a segítő visszajelzései teljes elfogadást tükröznek. Ennek a ritka, védett állapotnak az elősegítését tekinti Rogers a segítő beszélgetőtárs legfontosabb feladatának.

Lehetnek ugyanis mégolyan igazak és bölcsek is a segítő előreszaladó következtetései, mégis csak ellenállást váltanak ki, ha a probléma hordozója még nem érett meg erre a felismerésre. Ebből a tapasztalatból fakad Rogersnek az a mondása, hogy saját problémájának mindig a kliens a legjobb szakértője. Akit érdekel, mit jelent a rogersi feltétel nélküli elfogadás, hitelesség vagy kongruencia, utánaolvashat valamelyik gyűjteményes kötetben.[4]

* * *

Rogersszel közel egy időben, a negyvenes évek végén tűnt fel Amerikában a pszichológia másik nagy megújítója, Eric Berne, az ún. tranzakcióelemzés megalkotója. Berne nemcsak személyiségében, hanem az elméletalkotáshoz való viszonyában is szöges ellentéte az alázatos, szerény és óvatos Rogersnek. Egy fontos vonatkozásban mégis rokonok: mindketten arra építették hitvallásukat, hogy a gyógyulás vagy fejlődés azon múlik, hogy magának a páciensnek (kliensnek) mennyire sikerül megértenie problémája lényegét. Más szóval: mindketten visszaküldték a feladónak a problémát, és a szakembert inkább tükörnek, mint a megoldások forrásának tekintették.

Míg azonban Rogers kizárólag arra reflektál, amit kliense – szóban vagy testbeszéd révén – nyíltan kinyilvánít, Berne a találkozás első pillanatától olyan összefüggésekkel szembesíti páciensét, amelyek az ő gondolati rendszerében jól érthető, beszédes jelzések, de a páciens számára mindaddig tudattalanok voltak.

Eric Berne minden jel szerint fenegyerek volt, aki fölismeréseivel kíméletlenül nyakon öntötte pácienseit: ezek a szembesítések valóban nagyító tükörként mutatták meg beszélgetőtársát. Erre a mellbevágós megközelítésre azonban bőséggel voltak mentségei. Például az, hogy pácienseit azonnal tanítani kezdte ugyanerre a megfigyelési módra, vagyis hamarosan nem élvezett velük szemben semmiféle előnyt, nem volt fölényben velük szemben. Ezért terápiás csoportjaiban például a jelenlévőkkel azonos számú szakember ült, akik egymás megfigyelésével segítették egymás gyógyulását, és a megfigyeléseik bármikor kiterjedhettek Berne-re vagy terapeutatársára is. S bár a gyűlölet vagy harag érzése és kinyilvánítása az üléseken megengedett volt, többnyire nagyon szerették őt.

Berne a szó minden értelmében zseni volt. Semmi kétség nem fér hozzá, hogy Freud óta ő volt az első maradandó, iskolát teremtő pszichológiai elmélet megalkotója. Nemcsak a személyiség szerkezetét és a kapcsolatok működését állította bármely pillanatban alkalmazható elméleti sémákba, hanem a tudattalan (Freud által könyvtárnyi írásban elemzett) működésmódját is teljesen újszerű, a gyakorlatban jól „fülöncsíphető” és az öngyógyítás számára hozzáférhető modellbe építette bele. Elnevezései lehengerlően szellemesek, képszerűek és hétköznapiak. Zsenialitása – az esetleírások tanúsága szerint – gyógyító munkáján is átsütött. Olyan fokú intuícióval dolgozott, amihez hasonlót kevés pszichológusnál találunk.

Hogy pontosan mit tanított és hogyan gyógyított a tranzakcióanalízis megteremtője, arról ebben a könyvben még bőségesen lesz szó[5] – csakúgy, mint Rogers tanításairól. Kettőjüket a hatalmas mezőnyből azért mutattam be viszonylag hosszabban, mert tőlük tanultam a legtöbbet. Ahogy ma a hozzám forduló emberekkel dolgozom, amit ma másoknak tanítani tudok, legnagyobbrészt nekik köszönhetem.

* * *

Rajtuk kívül szeretnék még arról a mozgalomról beszélni, ami szintén jellemzően amerikai, és ami a pszichológia népszerűvé[6] válásának, széles körű elterjedésének igazi bizonyítéka. Az önsegítő csoportok mozgalmára gondolok – arra a találmányra, mely sehol máshol nem születhetett volna meg, csak Amerikában.

Ez az ország bevándorlókból és bevándorlók leszármazottaiból áll. Olyan emberekből, akiknek „ki kellett találniuk” új életüket, és maguknak kellett kialakítaniuk környezetüket. Iránytűjük legfeljebb a csalódottan elhagyott óhaza lehetett volna, de múltjukat az amerikai történelem tanúsága szerint nemigen akarták reprodukálni. Érdemes elgondolkodni azon, miben különbözik a tipikus kivándorló a tipikus otthon maradótól. Az, aki elszánja magát arra, hogy mindenét hátrahagyja, valószínűleg jóval vállalkozó kedvűbb azoknál, akik ugyanazon sanyarú körülmények között is az otthon maradást választják. A bevándorlóról joggal feltételezzük, hogy nyitottabb az újra, és szabadabban mer kezdeményezni, mint mások. Hogyne lenne hát újító egy olyan társadalom, mely csupa ilyen nyílt szellemű, vállalkozó kedvű emberből verbuválódott? Amerikában a fekete lakosság jelenti az egyetlen kivételt a boldogulás terén, és ez nem véletlen. Ők az egyetlen népcsoport, akik nem önként jöttek: rabszolgaként hurcolták őket Amerikába.

A bevándorlók országa sokat küszködött ugyan új élete kialakításával, de megadatott számára az az előny is, hogy nem kellett megküzdenie semmilyen korábbi rend kötöttségeivel. Elvileg kialakíthatott bármit másképpen is, mint ahogy az az óhazában volt.

Az újításnak egyetlen szempontnak kell megfelelnie: hogy beváljon. Ez a szabadság tette lehetővé, hogy megkérdőjelezzenek bizonyos ősi tekintélyeket, és az átlagember olyan területen is merjen maga tájékozódni, maga dönteni vagy maga szakértővé válni, ahol ez korábban (Európában vagy Ázsiában) elképzelhetetlen volt.

Valami ilyesmi történt a lelki egészség területén is. A pszichológia minden országban mindenkit érdekel, mégis az amerikaiak mertek először betekintést követelni a szakemberek munkájába. Valószínűleg hiányzott belőlük az a bénultság, amit mi, európaiak oly jól ismerünk, amikor orvosokkal, pszichológusokkal, jogászokkal, tanárokkal kerülünk szembe.[7]

Voltak és vannak olyan segítői területek, ahol a szakemberek munkája nem bizonyult eléggé hatékonynak, megbízhatónak, vagy éppen nem volt megfizethető. Emlékszem irigy megdöbbenésemre, amit a szülési élményeket összehasonlító amerikai interjúim során éltem át, valahányszor egy anya meg merte kérdőjelezni az első, útjába tévedő szülész véleményét: „Azt mondták a kórházban, csak császárral vállalnak, mert az előző szülésem is császáros volt. Szerintük egy természetes szülésnél így már óriási a méhrepedés kockázata. Elmentem a könyvtárba, és elolvastam az idevágó statisztikákat, cikkeket. Kiderült, hogy a kockázat ezrelékekben mérhető. Ezek után az otthon szülést választottam. Megbeszéltem a bábáimmal, melyik orvosukhoz visznek be, ha bármilyen bonyodalom támadna. De minden szépen sikerült. Négy óra alatt simán megszületett a kislányom.” (Tessék mondani, hol van Magyarországon az a könyvtár, ahol az átlagos műveltségű olvasó hozzáfér és megérti az őt érintő egészségi probléma szakirodalmát?)

Visszatérve a társadalmi méretű önsegítéshez: az alkoholizmusé volt az a legelső terület, ahol az igény tömegesen jelentkezett. Az amerikai alkoholista ugyanúgy tapasztalta, mint európai társai, hogy orvosi vagy pszichológusi segítséggel tartós leszokásra nem számíthat. Az amerikai ember azonban kevésbé nyugszik bele, hogy valamire ne lenne megoldás. Rengeteg keresés és próbálkozás nyomán jutottak el ahhoz a tapasztalathoz, hogy

- csak az tud megbirkózni saját alkoholizmusával, aki vállalja, hogy ő alkoholista, azaz tisztában van a csapda természetével;

- az alkoholizmus önerőből nem győzhető le;

- a kísértés bármikor bekövetkező pillanatában azonnal szükség van egy támogató személyre, akiben az alkoholista megbízik;

- a legjobb segítő itt az az ember, aki maga is tapasztalta vagy akár tapasztalja ma is ezt a kínt;

- a sorstársak közössége ugyanolyan fontos támasz, mint az egyszemélyi sorstárssegítő.

Ezek az alapigazságok évtizedek tapasztalatából érlelődtek módszerré, aminek az alapján a névtelen alkoholisták mozgalma máig is működik. Nincs olyan város, ahol ne lennének ilyen AA (= Alcoholic Anonymous) csoportok, a legtöbb városban több is. Találkozóik időpontjait egyeztetik egymással, hogy ne csak hétfőn, hanem kedden, szerdán stb. is legyen hova mennie annak az alkoholistának, akinek éppen sorstárscsoportra van szüksége.

Az újonnan belépőnek először is ki kell jelentenie magáról (azaz felvállalnia), hogy alkoholista. Nem fogadnak be olyanokat, akik azt hiszik magukról, hogy „én csak azért iszom…”, „én igazából csak olyankor…”. Az ilyen szenvedélybeteg ugyanis még szövetségben áll saját alkoholizmusával, védi ezt a késztetését, és az okokat a körülményekben keresi ahelyett, hogy tudatos („felnőtt”) énjével a „mindent megteszek, hogy ne igyak” oldalra állna. A Névtelen Alkoholisták hitvallása szerint az alkoholistának tudomásul kell vennie, hogy ez a késztetés belülről fakad: ugyanúgy állandó adottsága az alkoholistának, ahogy például a lisztallergiás minden lisztfogyasztás után biztosan allergiás reakciókat mutat.

Az ünnepélyes befogadás után választják ki az újonnan jött mellé azt a „testvért”, aki már hosszabb ideje sikeresen távol tartja magát az alkoholtól. A testvér mindig azonos nemű a patronáltjával. Természetesen neki is van hasonló patronálója, és amannak is. Ő lesz az az ember, aki a nap bármely órájában, az év bármely napján hívható, felhívható, megkereshető. Ő van együtt mindaddig „kis testvérével”, amíg a kísértésből fakadó válság el nem múlik.

Sok helyen a munkáltatók is támogatják a hálózatot, például olyan formában, hogy S. O. S. hívásra elengedik munkájából az AA nagy testvért, de akkor is elengedik, ha kis testvérként vágyik „nővére” vagy „bátyja” azonnali meglátogatására. Micsoda bizalomra és micsoda őszinteségre van szükség, hogy ez működhessen…

Az önsegítő csoportok ma már bármilyen érzelmi igényre épülhetnek. Nincs szükségük szakemberre: gyógyító erejük olyan ősi pszichés hatásmechanizmusokra épül, amelyekkel sok tekintetben egyetlen szakember sem vetekedhet. Egymásra hangolódásuk és napi/heti tapasztalatcseréjük is fontos segítő tényező, de talán mégis az jelenti a legnagyobb élményt és támaszt ezekben az együttműködésekben, hogy „nem vagyok egyedül, nem én vagyok az egyetlen, akinek ilyen problémája lenne”.

Ennek óriási a jelentősége. Az európai és ázsiai kultúrákban szinte minden probléma: szégyen. Ezeknek a hagyományos társadalmaknak az az elvárása, hogy olyan légy, mint más. Bizonyos tekintetben lehetsz jobb, de gyengébb, sérültebb, esékenyebb ne legyél. Nálunk még ma is inkább titkolják a családok a sérült gyereket, az elmebeteget, az alkoholistát, a boldogtalanságot, a kudarcot. Mintha arra számítanánk, hogy a társadalom megbüntet a bajainkért… Érthető, hiszen hasonló tapasztalatokat születésünktől fogva szerezhettünk: nálunk arra mondják, hogy jó gyerek, aki elégedett azzal, amit kap. A sírós, valamit nagyon akaró gyerek: rossz. Vagyis nem elég, hogy bajunk van – gyerekként vagy felnőttként –, még el is marasztalnak ezért.

Az amerikai önsegítő csoportok lényege, hogy elfogadnak a bajoddal. Hatásuk érezhető az egész társadalmon: nem kell bocsánatot kérned, ha fel akarsz férni a buszra a gyereked tolókocsijával; ha olyan ebédet akarsz a csoportkiránduláson, ami megfelel cukorbeteg-diétádnak; ha ingyenes bébiszitterre van szükséged, hogy négy gyereked mellől elmehess az önsegítő csoport találkozóira. Mert ahol szabad az igényt megfogalmazni, ott mindig találnak megoldásokat is. Megszűnik a szégyen, a kirekesztettség érzése, és ezek nyomán a világtól való elzárkózás. Megszűnik a másodrendű állampolgárság státusza.

Vannak csoportok, ahova gyermeküket elvesztett szülők járnak, ahol gyerekkorban szexuálisan molesztált felnőttek, esetleg homoszexuális „szülőpárok”, elhagyott szerelmesek, máshol örökbe fogadott (ma már felnőttkorú) gyerekek és valaha gyereküket örökbe adó szülők találkoznak egymással felnőttként, teljesen ismeretlenül, és válnak akár évekre egymás legmeghittebb, legmegértőbb segítőivé.

Ilyen mozgalom nem jöhet létre olyan országban, ahol nincs semmi tolerancia a másságra, de ott sem jönne létre, ahol minderre elégséges a tolerancia. Minden új társadalmi aktivitás egy kielégítetlen igény felismeréséből fakad, és az igény kielégítésének lehetőségére épül. Akár a felismerés hiányzik, akár a megvalósítás szabadsága, nem jön létre újítás. Ugyanez áll egyébként az amerikai személyiségfejlesztő és kapcsolatkezelő programok megszületésére is: Thomas Gordon és számtalan sikeres kollégája nem dolgoztak volna ki ilyen jól tanítható, demokratikus kapcsolati modelleket, ha a társadalom ezek nélkül is tökéletesen demokratikusan működött volna. De akkor sem, ha hiányzott volna az esély a demokratikus programok megvalósítására.

Az önsegítő csoportok mellett éppen ezek a gyakorlatias programok, tanfolyamok tették igazán közkinccsé a pszichológiai ismereteket. Hogy milyen ütemben szaporodnak a lelki egészség javítására szánt kurzusok, arra a legbeszédesebb példa a szülőknek szóló nevelési-kapcsolatépítési programok elterjedése. Míg 1963-ban Gordon volt az első, aki tréning jellegű[8] tanulást kínált a szülői eredményesség területén, ma már 60 000 (!) hasonló tanfolyam közül választhatnak az amerikai szülők. És Thomas Gordon[9] azt sem bánja, hogy ezeknek nagy része az ő alapmodelljét „vette át” – legfeljebb annak örült volna, ha engedélyt kérnek tőle.

A gomba módra szaporodó önsegítő és tanulócsoportok határai Amerikában már lassan összeérnek: lefedik a társadalom jelentős részét. Ebből fakad, hogy ezeken a csoportokon kívül is egyre elfogadottabbá válik, ha valaki személyes problémáiról beszél. Amikor amerikai nőkkel életükről készítettem interjút, egyikük börtönben ülő fiáról beszélt, másikuk a homoszexuális életformájáról, harmadikuk gyerekkori szexuális zaklatásáról. Voltam úgy amerikai társaságban, hogy az egyik, engem először látó vendég gond nélkül elmesélte: vezető beosztású férjének súlyosan alkoholista, gyakorlatilag az utcán élő testvére van, akit időnként sikerül pszichiátriai osztályra bevinniük. (Miközben nálunk, Magyarországon nemhogy vezető beosztással, de egyszerű egyetemi diplomával is alig lehet rábeszélni az egyébként gyógyulni akaró alkoholistát, hogy járjon a teljes diszkréciót ígérő Névtelen Alkoholista körbe! Mi nem hiszünk és nem bízunk abban, hogy bajunkkal valóban elfogadásra találunk.)

Mielőtt azt hinnéd, kedves Olvasó, hogy mindentől el vagyok ragadtatva, ami amerikai, hozzáfűzöm: érzelmek-érzések hiteles átélésével csak egyetlen esetben találkoztam az említettek közül (a gyerekkorában szexuálisan zaklatott fiatal lánynál). Van abban persze valami megnyugtató, ha az első találkozásnál nem öntjük nyakon a másikat érzéseink áradatával. És sajnos nem alaptalan az a vád, amit gyakran hallani az amerikaiakkal kapcsolatban: hogy olykor több náluk a megfogalmazott érzelmi klisé, mint a valóságos érzelem. Meglehet, ez csak a kezdő pszichológiai iskolázottság gyerekbetegsége vagy afféle divatos viselkedés, mellyel naprakész pszichológiai jártasságukat jelzik.

Az érzelemmentesség minket, magyarokat amúgy sem fenyeget. Ha hozzátanulunk abból a pszichológiai kultúrából, amit az amerikaiak építettek fel, és amit ma már Európában is egyre jobban becsülnek, akkor még értékes ötvözetekké is válhatunk – mi, akiket a jóindulatú külföldi őszintének, érzelemgazdagnak, a kevésbé jóindulatú indulatosnak és neurotikusnak nevez. Az érzelmeink mindenesetre megvannak és hozzáférhetőek.

II. A férfiaknak tilos érzéseikkel beszélgetni

Ha történetesen férfi vagy, kedves Olvasó, és saját magad iránt érzett kíváncsiságból olvasod ezt a könyvet, jó, ha tudod: azon kevés szerencsések közé tartozol, akik nem viselik a férfinem legnagyobb keresztjét. A kevesek közé, akiknek van belső engedélyük rá, hogy élményeiket ne csak értékeljék, hanem át is éljék. Akiknek meg van engedve, hogy ne csak akciókkal és megoldásokkal reagáljanak a külvilágra, hanem saját belső folyamataikhoz is hozzáférjenek, legyenek azok érzések, vágyak vagy intuíciók. Ezért engedheted meg magadnak azt is, hogy olyasmiről olvass, ami az emberi kapcsolatokról és benne saját magadról szól.

Leszoktatás fenyegetéssel

A fiúk többségét a férfiak társadalma 6-8 éves korára már sikeresen „leválasztotta” saját belső élményeiről: nem beszélhet, sőt jobb, ha nem is gondolkodik arról, ha valamitől fél, csalódott, megijedt, szégyelli magát vagy valamiben elbizonytalanodott. Kamaszkoruktól már az sem mindig megengedett a fiúknak, hogy büszkeségüket, lelkesedésüket, elragadtatásukat – vagyis pozitív érzelmeiket – felvállalják. A flegmaság, a pókerarc persze nem minden férfikörben kötelező, de korántsem ritka.

Amikor önismereti tréningjeinken az érzelmek azonosítását tanítjuk, sokszor szóba kerül a düh mint érzés. Szemléltetésként egy kukta rajzát szoktuk bemutatni. A kitóduló gőz: a düh, az érzelmi túlnyomás jelképe, a kukta pedig a düh mögötti háttérérzések tárháza. Dühös lehetek, ha megijesztettek, ha szégyenbe hoztak, ha csalódtam, ha becsaptak, ha tehetetlen vagyok stb. Arra igyekszünk ráhangolni a résztvevőket, hogy keressék meg a düh mögötti elemibb érzéseiket. Azt tapasztaljuk, hogy ezeknek az érzéseknek a felvállalása a férfiaknak éppoly nehezére esik, mint a nőknek a düh felvállalása. És fordítva fogalmazva is igaz: a férfiasság nem csorbul, ha a düh erőteljes érzéséről beszél vagy dühöt mutat egy férfi, a nő számára viszont a „gyenge” érzések – és szinte csak azok – a megengedettek. Mintha érzelmi „túlnyomás” dolgában is fel lennének osztva a szerepek a nemek között.

Ha megkérdezünk egy tizedik évét betöltött férfiút, akinek arcán is, viselkedésén is egyértelműen látjuk, hogy kiborult: „Mi a baj?”, kilencven százalékban azt a választ kapjuk, hogy „Semmi!”. A férfiak többsége ilyenkor valóban azt kívánja, hogy hagyják egyedül problémájával, rosszkedvével. Nők csak akkor válaszolnak így, ha ezzel a másik fél bűntudatát akarják előhívni, és a színre vitt hallgatással rákényszeríteni, hogy majd meghátráljon az előadandó szemrehányások elől. A nőknél tehát gyakran manipulatív a „Semmi!” válasz, a férfiaknál viszont őszinte – bár szó szerint nem igaz.

Terápiás munkám során mindig igyekszem föltárni, hogy milyen érzéseket okoz a kliensnek az, amiről éppen beszél. Ha a kérdést így is teszem föl („Milyen érzés…?”), a nők többnyire azt válaszolják, hogy „Nekem ez nagy kiszolgáltatottság”, vagy: „Ez az egyetlen megnyugtató pont az egészben”, esetleg: „Teljesen tehetetlen vagyok” stb. – azaz nem okoz nekik gondot, hogy megtalálják a mögöttes érzéseket. A férfiak válasza következetesen másra vonatkozik: „Ez megengedhetetlen!”, „Ki kell szállnom ebből a kapcsolatból” vagy „Hülye vagyok, ha ezt eltűröm”.

Amikor eleinte időnként tovább erőszakoskodtam és megkérdeztem: „És ezzel kapcsolatban milyen érzései vannak?”, a válasz többnyire hasonló volt az elsőhöz, vagyis az „érzés” hívószóra vagy értékelő-minősítő választ, vagy egy stratégiai ötletet hallhattam, ami mindig a tennivalókra vonatkozott. Ma már tudom, hogy az érzések kimondására való felszólítás egy férfi számára fenyegető is lehet, ezért ha át akarom törni a tények felszínét, mostanában inkább azt kérdezem a férfiaktól: „Mit jelent ez a te számodra?” Erre egyaránt lehet a hagyományos férfigondolkodási irányokból vagy mélyebb rétegekből válaszolni. A döntés az övé. A mélyebb rétegeknek egyébként van egy férfiak számára is könnyen felvállalható síkja, ami szorosan összefügg az érzésekkel: az igények területe.

A fiúk érzelmekről való leválasztása egyszerű és halálbiztos módon valósul meg. A férfitársadalom pusztán annyit tesz, hogy elég súlyos büntetéssel fenyegeti meg a kisfiúkat, ha élményeik belső visszhangjával kezdenének foglalkozni. Elég súlyosnak az a büntetés nevezhető, amely kellemetlenebb, mint ha eredeti igényünk szerint viselkednénk: ha rosszabbul járunk a panaszkodással vagy tiltakozással, mint a tűréssel. Erre az elrettentésre a kirekesztéssel való fenyegetés tökéletesen alkalmas. (Egyetlen büntetésmód vetekszik a kirekesztés hatalmas erejével: a csonkítás. Semmi mással nem lehet annyi engedelmességre rábírni minket, mint ezzel a kétfajta fenyegetéssel, mert mindkettő az életben maradást veszélyezteti.)

Mindnyájan tapasztaljuk, hogy csak a fiúgyereket csúfolják társai („síró-picsogó!”), ha megijedne, panaszkodna, valamitől viszolyogna, vagy elkeseredésének adná át magát. Kislányok között a gyengeség nem tilos. A fiúk üzenete ilyenkor az, hogy nem tartozol közénk, ha nem bírod ki, ami rád méretett! Nem tekintjük férfinak, aki megijed, fél vagy panaszkodik! Mintha a férfivilág a darwini „Pusztuljon a gyenge!” elv alapján működne, miközben a nők világa az „Óvd a gyengét!” anyai elve alapján szerveződne. Ennek a különbségnek rengeteg következménye van. Ebből fakad a nemek közti kölcsönös értetlenség sokféle formája, ugyanakkor az a társadalmi és családi egyensúly is, amit – jó esetben – a két működési elv képes egymást kiegészítve létrehozni.

Visszatérve a férfineveltetésre: a kirekesztés a valahova tartozást fenyegeti. Mivel az ember falkaállat, egyedül nem életképes. Legősibb szorongásunk a falka elvesztése. Amikor egyéves korunk táján először teszünk olyasmit, amit szüleink rosszallanak, elutasító tekintetükből megismerjük a kitaszítottság rémét. Ennek a szorongásnak számtalan bizonyítéka van: a rosszalló szülői pillantásról a kisgyerek elkapja tekintetét, és a pánik több más fizikai és pszichológiai jelét mutatja. Az elutasítás miatt ugyanis nincs kiben megkapaszkodnia. Elveszetté válik. Önmagáról alkotott, addig pozitív képében (amit a szülői mosoly közvetített tükörként) hirtelen „űr támad”, és – a későbbi terápiák tanúsága szerint – olyan fenyegetést érez, mintha a föld akarná elnyelni. (Bizonyítottan ezzel a szorongásos élménnyel magyarázható a másfél évesek gyakori félelme a fürdőszobai lefolyóktól is.) A rosszallás mindig meghozza a kirekesztéstől való rettegést, az pedig a megsemmisüléstől való félelmet. Ez az a következménysor, melyet fiai nevelésében oly hatékonyan vet be a férfitársadalom.

Nemcsak a lányos viselkedést büntetik a fiúk kicsúfolással, kinevetéssel, kirekesztéssel (milyen jellemző, hogy mindhárom szó a ki igekötővel kezdődik!), hanem azt is, ha egy fiú nem veszi elég komolyan a hozzájuk tartozást, és beáll a lányok közé játszani. (Lányokat sosem fenyeget kirekesztés amiatt, hogy fiúkkal barátkoznak vagy játszanak…) Még súlyosabb szankció vár arra a fiúra, aki a lánylét szimbólumait: lányruhát, lányos díszt vesz magára. Ő szegény végképp megnézheti magát: a fiútársak reakciója gyakran életre szóló szégyenélményként marad meg benne. Miközben a lányoknak természetesen szabad fiúruhát magukra venniük… Az ötvenes (nálunk hatvanas) évek nagy filmsikerében, a Római vakációban a hercegnőt játszó, tüneményesen nőies Audrey Hepburnt Gregory Peck csíkos pizsamakabátjában is bájosnak találjuk, de mennyire másképp reagálnánk, ha a férfiszépség Gregory Peck vette volna fel Audrey Hepburn csipkés hálóingét…[10]

Kiskorú nevelők

A fiúk egymást nevelik. Erre már azért is szükség van, mert a legtöbb kisfiú csak időmorzsákat kap apja jelenlétéből. Így férfiideálképe több arcból épül fel, azaz sokkal személytelenebb, mint a lányoké, akik életük első, döntő éveiben többnyire napi huszonnégy órát töltenek együtt azzal az emberrel – az anyával –, akihez később hasonulni akarnak.

A csak pár évvel idősebb „férfi nevelők” (a nagyfiúk) persze viszonylag éretlen és nyers formában adják át a szigorú mintát: boldogulj egyedül, bírj ki mindent, és főleg senkinek se mutasd meg, ha mégis lennének gyenge pontjaid vagy hézagok erődben, bátorságodban!

Ha a fiúk számára igazi – tehát nemcsak életkor szerint, hanem érzelmileg is – felnőtt férfiak nyújtanák a mindennapi modellt, akkor sokkal többféle működő viselkedésmintát, elnézést, szeretetet, támaszt és segítséget kapnának tőlük, mint a csak pár évvel idősebb fiúktól. A gyerek gondolkodása ugyanis sokkal merevebb, ő még sokkal inkább feketén-fehéren látja a dolgokat, mint az érett felnőtt. A kirekesztés vagy más büntetés nyersebben, kevésbé árnyaltan, kevesebb enyhítő együttérzéssel fogalmazódik meg a „kiskorú nevelőben”, aki még maga is éppen csak hogy elsajátította a férfinormát. Arra koncentrál, hogy a még neki is nehezére eső erőfeszítést mindenáron behajtsa a másik gyereken.

A fiúk egymás iránti könyörtelen szigorában gyakran fedezhető fel egy olyan mozgatórugó is, mintha a nagyobb fiú valamiféle elégtételt venne a másikon; mintha örömmel töltené el, hogy „Lám, most az egyszer nem én szenvedek, hanem én osztom a szenvedést! Ha nekem ki kellett bírnom, bírja ki ő is!” Ennek legkegyetlenebb felnőttkori változatát a katonaság mutatja fel, de még orvosegyetemeken sem ritkák az oktatók több generáción keresztül átörökített „szívató” mintái, holott ők elvileg segítő foglalkozásúak lennének… A pszichoanalízis nyelvén ezt a jelenséget úgy hívják, hogy azonosulás az agresszorral. Nem véletlen, hogy az együttérzést és azonosulást nélkülöző szadizmus – ami a korai lelki fejlődésnek még normális jelensége – nőkben ritkán marad meg felnőttkorra, férfiakból viszont könnyebben előhívható.

A felnőtt férfiak között is nagyon sokan megtartották a fekete-fehér látásmódot, ha érzelmekről van szó, ami azért nem csodálható, mert az ő érzelmi nevelésüket is döntően gyerekek végezték, vagyis a modell alapvetően éretlen volt. Azt is terápiákból – vagyis a személyiségalakulás felnőttkori visszajátszásából – tudjuk, hogy gyerekeinkkel bármely életkorukban úgy bánunk, ahogy velünk bántak a nagyok az adott életkorban.[11] (Legpontosabban egyébként a csecsemőkori bánásmódra emlékeznek sejtjeink.)

Még csak néhány éve foglalkoztam felnőtt kliensekkel, amikor megkeresett egy asszony: a férjével van probléma (rég rossz, gondoltam, ha nem maga a problémagazda keres meg…). Viszonylag idősen házasodtak össze, és van két kicsi gyerekük. Mindketten komolyan gondolják, hogy nincs több dobásuk, de az asszony számára elviselhetetlen, ahogy a férj időnként bánik a gyerekekkel. Ő is tudja, hogy férje szeretne jó apa lenni, de visszatérően szadisztikus dolgokat művel a kicsikkel (mindkét gyerek fiú!).

Meglepődtem, amikor ezek után a férj egyáltalán megkeresett. Közel járt az ötvenhez, ami már nem a legjobb életkor a személyiség átalakulásához… Amikor megtudtam, hogy mérnök, még reménytelenebbnek gondoltam, hogy bármit is tudnék mozdítani rajta. A kezdők vakmerőségével mégis igent mondtam. És jobb híján elkezdtem faggatni saját gyerekkoráról. Hónapokig nem tettünk mást, mint elképesztő gyerekkori élményeiről beszéltünk. A megaláztatásokról, az igazságtalanságokról, a felnőttek kiszámíthatatlan viselkedéséről, a kiszolgáltatottságról. Rábukkantunk azokra az epizódokra, amelyeket valaha ő szenvedett el, és teljesen változatlan dramaturgiával játszott le saját fiaival (inkább: fiain).

Ennyire volt szükség. Tudatában összekapcsolódtak a sokáig tudattalan emlékek mai viselkedésével. Többé nem érzett kényszert, hogy ugyanúgy viselkedjen szülőként, ahogy vele bántak. Visszanyerte egyensúlyát, és apasága mindannyiuk számára megnyugtatóvá vált.

Egy másik példa ennél jelentéktelenebb dologban mutatja a gyerekkori élmények automatikus ismétlését (és nem is a férfinevelkedéssel kapcsolatos). Rövid hajú nőismerősömnek spániel kutyája van. Egyszer végignéztem, hogyan keféli ki a kutya szőrét, aki szegény rettenetesen vinnyogott. „Volt copfod valaha?” – kérdeztem. „Volt.” „A mamád fésülte ki?” „Igen. Úgy rángatta mindig, mint a fene!” „Így?” – kérdeztem újra. Elnevette magát. „Pont így.”

Szűk lehetőségek

A „Bírd ki!” parancs a legtöbb férfiban erősebb bármilyen más irányelvnél, aminek alapján érzelmileg nehéz helyzetekben reagál. A legtöbb nő előtt ilyenkor legalább féltucatnyi megoldás áll nyitva, amivel még mindig a helyzeten belül maradhat: hőböröghet, megpróbálhatja felmentetni magát a feladat vagy teher alól, panaszkodhat, kérhet segítséget, megértést vagy előnyösebb megegyezést, kelthet bűntudatot, zsarolhat stb., stb.

Ha azonban a férfi nem boldogul a „Bírd ki!” elv alapján, összesen két választása marad: dönthet a dühödt küzdelem vagy az elmenekülés mellett. Más nemigen lehetséges a számára. Ennek az összesen három megoldásnak van egy közös vonása: némi sarkítással mindhárom „kapcsolaton kívülinek” nevezhető: az ádáz, néma tűrés ugyanúgy magányos akció, mint a kapcsolatot felszámoló elmenekülés, a küzdelem pedig a kapcsolat létét veszélyezteti.

Az említett női megoldásmódok ezzel szemben csak szabálymódosítást kívánnak elérni a kapcsolaton belül, és sokkal inkább a kapcsolat megmentésére, mint felszámolására törekednek, ha nem is tudatosan. Ezek között ugyanúgy vannak rokonszenvesebb – a probléma megoldására együttműködéssel törekvő – és kevésbé rokonszenves (azaz manipulatív, a másik helyzetével visszaélő) kísérletek, ahogyan az említett háromféle férfimegoldásban is egyaránt találhatunk imponáló és kevésbé vonzó elemeket.

Ez a felosztás természetesen sarkított, hiszen jó néhányan bevetjük időnként a másik nemre jellemző problémamegoldási módokat is, tendenciájában azonban igaz. Ahogyan egy kaliforniai szociálpszichológiai felmérés (férfi) szerzője fogalmazta meg a széles körű vizsgálat eredményét: „A hagyományos férfiszocializáció sajnálatos módon semmiféle eszközt nem nyújt a felnövekvő fiúknak kapcsolati problémáik konstruktív kezelésére.”

Érdemes végiggondolni, milyen tényezők állnak ennek a nem túl biztató összegzésnek a hátterében. Egy apró epizód jut eszembe. Amerikai férfi ismerősömmel egyszer hosszan beszélgettünk a párkapcsolatok lélektanáról. Csodálkozó érdeklődéssel hallgatta, bármit mondtam, akár saját gondolataim közül, akár a szakirodalom nyomán, holott én ezeket egyáltalán nem éreztem eget verően új gondolatoknak. Ő éppen negyedik (boldognak mondott) házasságában élt.

A beszélgetés végén elismerően jegyezte meg: „Nem gondoltam volna, hogy ennyi tetten érhető jele van annak, hogy egy kapcsolat jó-e vagy sem. Engem mind a három válásom teljesen váratlanul ért. Mindig azt gondoltam, hogy ha le tudom csitítani az aznapi vitát, akkor a feleségem ugyanúgy rendezettnek tekinti a konfliktust, mint én. Mindhármuknál meg voltam döbbenve, amikor végül is előálltak válási szándékukkal. Most viszont hál’ istennek tényleg minden rendben van a feleségem és köztem.” Most vajon honnan tudja?

„Jaj, ezek a nők!”

A nemek pszichológiájával foglalkozó népszerű irodalomból érdemes megemlíteni a Kramer–Dunaway házaspár könyvét, aminek ez a címe: „Miért kevés a szex a férfiaknak? Miért kevés a szerelem a nőknek?” Jó néhány pszichológiai elemzésük annyira megtetszett, hogy a könyvet lelkesen lefordítottam. Ebből a könyvből ismertem meg a férfiak érzelemleszoktatásának folyamatát is. Tanulságos leírásukhoz fűzöm hozzá azt a gondolatomat, melyet könyvük indított el bennem: azt hiszem, megtaláltam a magyarázatot egy furcsaságra, mely majdnem minden nő számára egyszerre bosszantó és érthetetlen: miért van szükségük a férfiaknak arra, hogy lekezeljék, „aláminősítsék” a nők érzelmi életét?[12] Hiszen a két nemnek – az állatvilágban csakúgy, mint az embereknél – nagy szüksége van a kettőjük közti ezerféle különbözőségre. Ezek csak akkor okoznak konfliktust, ha az ilyen eltérésből kellemetlen következmény hárul a másikra.

Ehhez képest mindenki tapasztalhatja, hogy a fiúk-férfiak nagy hangon fejezik ki nemtetszésüket a lányok-nők „lelkizésével”, „érzelmességével”, „érzékenységével” szemben még akkor is, amikor ez személyesen a legkisebb mértékben sem vonatkozik rájuk. Honnan ez az indulat, miközben annyi más különbözőséget néznek közömbösen (pl. az övéktől eltérő női érdeklődés megnyilvánulásait) vagy éppen megnyugvással (pl. a nők gyengeségét, ijedősségét), sőt: elismerőleg (az aprólékos női gondosságot, kapcsolatteremtési készséget, türelmet)?

Megvetést olyan tulajdonságokkal szemben érez az ember, melyeknél a saját normáját magasabb rendűnek gondolja. Mitől érzi a férfi magasabb rendűnek saját érzelmi háztartását, mint a nőét? Attól, hogy hatalmas erőfeszítései vannak abban, hogy ő maga úgy működik, ahogyan „férfihoz illik”; attól, hogy ez a működésmód önmagában óriási teljesítmény, amit állandó önfegyelemmel, a természetes reagálásról való lemondással, nagy belső kontrollal lehet csak elérni.

Ezért a teljesítményért nagyon kevés jutalmat kap a férfitársaktól (épp csak hogy bekerül általa az „oké-sávba”, ami persze életbe vágóan fontos), így érthető, hogy legalább olyankor igyekszik pluszpontokat szerezni erőfeszítéseiért, amikor másoknál – történetesen a nőknél – észreveszi ennek az erőfeszítésnek a hiányát. Lám! Én bezzeg…! Ez a rosszallás és megvetés jelzi, hogy a személyiség emlékszik a korábbi, feladott vágyakra: arra az időszakra, amikor még átélte a félelmet, a sértettséget, a csalódást. Ezt ma már se be nem vallja, se nem tudatosítja magában. Nem azt mondja, hogy „Lám! Én bezzeg lemondok a megkönnyebbülésnek erről az egyszerű módjáról!”, hanem azt, hogy „Nekem ilyen megoldás eszembe sem jutna!”. Hát persze hogy nem. Hiszen sokkal nehezebb lenne lemondani ezekről a feszültségszelepekről, ha tudatában tárolná az ilyen lehetőségeket.

Harmincnégy éves – szóval már elég rendesen e világra nevelt – voltam, amikor először találkoztam személyesen Carl Rogersszel és személyközpontú műhelyének munkatársaival. Megdöbbentem, amikor néhány történetükből kiderült, hogy az ő köreikben bizony a férfiak is könnyen és szívesen sírnak, valahányszor szomorúak, tehetetlenek, becsapottak vagy épp meghatottak. Akkoriban még nem tudtam a férfineveltetés csapdáiról, amikről ma már tudok. Arra gondoltam, mennyire zavarba jönnék, ha ezek a különböző korú férfiak előttem sírnák el magukat. És akkor valaki feltette azt a kérdést, amit én és a csoport többi tagja nem mert: „Miért jobb az, hogy sírtok?” A válaszoló is meg volt döbbenve a kérdésen: „Ugyanazért, amiről végig beszélünk: mert ezzel is letehetem a maszkot. Ez nemcsak nekem magamnak nagy könnyebbség, hiszen így nem kell szerepet játszanom, hanem a partnereimnek is ez a hitelesség adja a kapcsolat biztonságát.”

Ezt az előnyt könnyű belátni. Azt már nehezebb elhinni, mielőtt valaki maga megtapasztalná, hogy – sok milliárd férfitársa (soha próbára nem tett) feltevésével ellentétben – a mi kultúránkban semmilyen hátrány nem származik ebből a hitelességből.

„Jaj, ezek a férfiak!”

Ha tovább gondoljuk, hogyan következik az én erőfeszítésemből a másikkal szembeni rosszallás, amikor ő nem teszi meg ugyanezt az erőfeszítést, könnyű felismerni, hogy ez nemcsak férfisajátosság. Mi, nők, például legalább ennyi erőfeszítést teszünk azért, hogy – legyőzve természetes önzésünket – mások igényeit „nőhöz illően” szolgáljuk. A legtöbb párkapcsolati és anyaként átélt konfliktusunk ebből adódik. Ugyanis mi is komoly rosszallással fogadjuk, ha partnereink nem ugyanígy viselkednek.

A legtipikusabb női szemrehányás valahogy így hangzik: „Hogyhogy nem jut magadtól eszedbe?! [mint nekem]”, „Hogy bírod tétlenül elnézni?!”, „Hát nem veszed rajta észre? [amikor igazán ordít róla]”, „Hogy lehetsz ennyire önző?!” A nő számára az a természetes, hogy „az embernek” magától eszébe jusson… hogy ne bírja tétlenül elnézni… hogy észrevegye a másikon… hogy ne legyen önző. Miért?

Úgy tűnik, mintha nekünk, nőknek, „valamikor” azt mondták volna, hogy akkor vagyunk elfogadhatóan lányosak, nőiesek, ha gondoskodunk másokról, ha kérés nélkül is rá tudunk hangolódni mások érzéseire, igényeire, miközben saját igényeinket hátrébb soroljuk.[13]

Ha keresni kezdjük, mikor és kitől kaptuk ezt a parancsot, a háttérben csak nagyon keveseknél találunk olyan módszeres elrettentést, mint ami a férfiak „Bírd ki!” parancsa mögött szinte minden életrajzban fellelhető. Ennek ellenére parancsnak érezzük. Nem találok más magyarázatot, mint a csecsemőről való gondoskodás biológiai parancsát, amit sok millió év alatt tanultak sejtjeink. A farkasanya, amikor otthon hagyva kicsinyeit vadászni megy, gyomrában hozza haza a kölykök aznapi táplálékát. Ki is teszi eléjük, amikor hazaér. Először annyit, amennyit magától nekik szánt. De ha tovább vinnyognak, újabb adagot ad nekik abból, amit már magának szánt. Ismerős?

Igaz, hogy egész neveltetésünk során ezt a női mintát láttuk és követtük. A mamánk is így működött, akkor nekünk, lányoknak is így kell… Lehet, hogy néhányan azt is megtapasztaltuk, hogy fiútestvéreinkhez képest több rosszallással fogadták, ha agresszívak voltunk. Valószínű, hogy a saját igények érvényesítése sem lehetséges valamilyen mértékű agresszivitás nélkül. Lehet – mindenesetre nincs nyoma olyan kíméletlen leszoktatásnak, mint a fiúk neveltetésénél. Mégis betartjuk az ősi utasítást. De hogy ez ugyanakkora erőfeszítésünkbe kerül, mint a férfiaknak a tűrés, az abban érhető tetten, hogy mekkora indulatot érzünk, ha látjuk, hogy ezt a magatartást nem követi mindenki („Hogy bírja ki, hogy ne emelje fel a fenekét, amikor ennyi munka van?”).

Vagyis hasonlóan a férfiakhoz, mi, nők sem tudjuk elfogadni, ha „egyesek” nem érzik magukra nézve kötelezőnek azt a normát, amit mi magunk oly sok erőfeszítés árán tartunk be. Szemrehányást teszünk, akár vég nélkül is, de a megvetésen kívül mintha nem lenne ilyenkor más eszközünk arra, hogy segítsünk magunkon, amikor egyre több a kielégítetlen igényünk. Belülről sosem jön fölmentés. Számunkra az a természetes, hogy saját igényeink kielégítését csak engedéllyel soroljuk előre. Arra várunk, hogy farkaskölykeink abbahagyják a vinnyogást, és beleegyezőleg elfogadják, hogy a maradék már igazán a mienk. A harag pedig egy soha meg nem fogalmazott értetlenségből fakad: „Hogyhogy neki nincs szüksége ilyen engedélyre?!” Mitől szabad neki egyedül eldöntenie, mennyi az övé a közösből?[14]

Ezért fordul elő sok családban, hogy a közepesen fáradt nő – ahelyett, hogy abbahagyná a mosogatást – egyre jobban belekergeti magát a teljes kimerültségbe. Saját működési logikája alapján azt gondolja, hogy eddig csak azért nem kapta meg a férfitól az „engedélyt a pihenésre” vagy a felmentő segítséget, mert a kimerültségről küldött üzenete nem volt elég jól hallható, elég látványos. Azt reméli, hogy ha erősebb vészjeleket ad le, majdcsak célt ér. Eközben a férfinak fogalma sincs, miért neki kellene engedélyt adnia. A férfineveltetés ugyanis azt írja elő, hogy „Gondoskodj a saját szükségleteidről”. Honnan tudhatná szegény férfi, hogy a női parancs ennek ellentmond („Gondoskodj mások szükségleteiről!”), és hogy alig van nő, aki saját maga merne dönteni a „szolgáltatási szünetek” dolgában. Ezért érzi a férfi igazságtalannak fáradt felesége vádjait, és nem érti, miért választja valaki inkább azt, hogy szédelegve mosogat, ahelyett, hogy hanyatt fekve olvasgatna.[15]

Összegezve úgy lehet fogalmazni, hogy a férfiak megvető „Ne panaszkodj! Ne siránkozz! Ne lelkizz!” szemrehányása és a nők „Ne légy önző! Nem látod, mi kell a másiknak?” rosszallása abban rokon, hogy mindketten a saját nemük kötelező parancsát kérik számon a másiktól. Nekik (= a férfiaknak) tiltották meg annak idején a panaszkodást, siránkozást, lelkizést, és nekik (= a nőknek) írták elő, hogy mondjanak le önzésükről, és érezzenek rá mások szükségleteire. Mindkét fél értetlen, sőt gyakran dühös is, hogy az ő alapigazsága a másik nem számára nem létezik.

A nők számára adott „Kötelező együtt!” parancsból következik, hogy legfőbb szemrehányásuk a párkapcsolatban az, hogy „Magamra hagysz…”, míg a férfiak „Bírd ki egyedül!” parancsából táplálkozik az ő legfőbb panaszuk: „Bekebelezel!”

Ami a magányos problémamegoldásból fakad

Van egy másik hasznos könyv is a magyar könyvpiacon, amelyből sokat lehet tanulni nők és férfiak eltérő kapcsolati működéséről.

John Gray könyve, A férfiak a Marsról jöttek, a nők a Vénuszról ritkán firtatja ugyan a pszichológiai okokat – férfi és nő eltérő lelki működésének magyarázatát tulajdonképpen a címben szereplő bájos mitológiai „tényben” véli megtalálni –, annál többet nyújt viszont olvasóinak használati utasítás formájában.

Legeredetibb felfedezése a férfiak érzelmi ritmusára vonatkozik. A jelenség leírása annyira meggyőző, hogy valószínűleg egyetlen olvasója sem kételkedik abban az átütő sikerben, amit beszámolója szerint a szerző ezzel az elméletével ér el házaspároknak szervezett tréningcsoportjaiban.

Gumikötélhez hasonlítja a férfiak ritmikusan váltakozó közeledését és távolodását irányító belső erőt, és ezúttal még a pszichológiai magyarázattal sem marad adós. Más szerzőktől ismerhettük ugyan a férfiszocializáció „Bírd ki egyedül!” parancsát, de azt, hogy ez hogyan befolyásolja az egyedüllét iránti igényt, arról (én legalábbis) John Gray könyvében olvastam először. Tudjuk – írja –, hogy a férfinak egyedül kell boldogulnia bajaival. Az is természetes, hogy a problémák és feszültségek oldásához bizonyos időre van szükség. Logikus tehát, hogy ha bármilyen gondja van, a férfi el akar vonulni „barlangjába”, ahol zavartalanul emésztheti az emésztendőket.

Az amerikai önsegítő könyvek legjobb hagyományait követve Gray azonnal hasznos tanáccsal is ellátja nőolvasóit: ha azt akarod, hogy párod ne érezze magát fenyegetve a kapcsolatban, engedd, hogy ilyenkor meghúzza azt a bizonyos gumikötelet, engedd, hogy elvonuljon, és csak akkor térjen vissza hozzád, amikor már megszabadult feszültségeitől. Ne faggasd, hogy mi a baja, mert ezzel férfiatlan megoldásra (pl. panaszkodásra, gyengeségének feltárására) kényszerítenéd. Mellesleg: ha már nem érzi problémának, amin az elmúlt órában morfondírozott, talán el is mondja. És főleg ne gondold, hogy veled van baja: ez a te logikád, hiszen te csak olyankor szoktál elvonulni mellőle, ha őrá neheztelsz. A férfi más: neki kevésbé esik nehezére egyenesen megmondani, ha párjával van baja. Ő akkor lép ki a közös térből, ha magával van gondja.

Törvényszerűen elvesztik párjukat azok a nők, akik ezt a szabadságot nem képesek megadni a férfinak. A gumikötél csak akkor „pattan vissza”, vagyis a férfi csak akkor tér önként és örömmel vissza partneréhez, ha megkapta a számára szükséges távolléti időt. Ha egy nő ilyenkor rácsimpaszkodik az egyre jobban megfeszülő gumikötélre, a férfi nem tudja átélni a számára szükséges magányt, és nem alakul ki benne a „visszapattanás” vágya. A nőt piócának, koloncnak fogja érezni, és előbb-utóbb a végleges szabadulásról álmodozik. Ebből a szempontból szinte mindegy, milyen eszközökkel igyekszik a nő elérni, hogy párja közelében maradhasson: bűntudatkeltéssel, vádaskodással, könyörgéssel, ravasz ürügyekkel vagy megalázkodással. Az agresszív csimpaszkodót talán könnyebb elhagyni, mert könnyebb haragudni rá, de a végeredmény szempontjából a síró-könyörgő kolonc sem jár jobban.

Gray szerint a legtöbb nő képes lemondani csimpaszkodó viselkedéséről, amint megérti, hogy párkapcsolatuk jövője szempontjából ez mennyire veszélyes. Azokban a nőkben a legerősebb a csimpaszkodásra való hajlam, akiket gyerekkorukban egyszer (többször?) már végleg elhagytak. Ilyen előzmények után nehéz elhinniük, hogy ez az ember igenis vissza fog térni, amint kipufogta vagy kigondolkozta magát. Úgy ismerték meg az életet, mint ahol egészen készületlenül nagy veszteségek érhetik az embert. Hogyne lennének kiélezve a hasonló vészjelek vételére? Azt tapasztalták, hogy aki kimegy az ajtón, az nem biztos, hogy vissza is jön…

Ha egy férfi rájön, hogy párjában erős ez a félelem, még nem kell lemondania a számára oly fontos elvonulásról. Pusztán többször és megértőbben kell biztosítania őt arról, hogy visszajön, és hogy nem a kapcsolatukkal van baj, amikor ő félre akar vonulni.

Ha egy férfi lemond a barlangba vonulás szokásáról, férfiassága fontos szeletét áldozza fel. Milyen nagyszerű nyelvi lelemény, hogy a magyarban papucsnak hívják azt a férfit, akit felesége mozgat – vagyis nincs önálló mozgása. Mintha ő maga csak egy külső réteg lenne (ráadásul egy puha külső réteg! különben hívhatnák akár cipőnek is…), miközben a mozgató „akarat” nem belőle jön. Ő csak végrehajt.

Ezek a férfiak valószínűleg olyan anya mellett nőttek fel, akinek sikerült bűntudatot keltenie fiában (férjében is? vagy éppen férj híján?), valahányszor az ki akart lépni a közös térből. Hogy a kísérőszöveg szerint azért volt-e elfogadhatatlan a fiú önálló mozgása, mert „Nagyon veszélyes ám a világ, kisfiam!”, vagy mert „Te úgyis képtelen vagy egyedül bármire”, esetleg „Adtam én okot, hogy elhúzódj? Hát nem én vagyok a legmegértőbb anya?” – az a papucsosodás szempontjából mindegy. Az ilyen fiút bármelyik említett alesetben már kasztráltan kapja meg ifjú felesége, aki mellől ugyanúgy nem lesz bátorsága félrevonulni, ahogy anyja mellől sem volt. Tovább nehezítheti életét, ha a két nő versengeni kezd, mikor melyikük lábán legyen a papucs (aki – természetesen – legszívesebben mindkettőén egyszerre lenne, csak békesség legyen).

Ezek a férfiak az átlagosnál sokkal kisebb energiákkal rendelkeznek: passzívak és fantáziátlanok – így kevésbé kockáztatják ügyeletes anyukáik rosszallását –, fáradékonyak és gyakran betegek („Ha már fölém rendelődött, legalább gondoskodjon is rólam”), és nemegyszer korán impotensekké válnak („Ha úgysem jó, amit nyújtok, inkább feladom”). A papucsférj dicstelen története is mintha azt igazolná, hogy a „Sok mindent kibírok egyedül” napi tapasztalata nélkül valóban nem alakul ki a férfias jelleg.