Table of Contents

- Prológus

- A konyha

- Menni kell

- Az út eleje

- A szikrák

- A gyilkos

- Az első lépések

- Az alapok

- Kérdések és válaszok

- Kétségek

- A sokadik első órák

- A hírek

- A fa a jelen és a fém a jövő

- Mindenkinek más

- Indulások

- Üggyel-bajjal

- A templomoknál

- Az öt mester éjjele

- A Kardtánc

- A titkok

J.A.A. Donath

CALDERANIA

A Kardtánc

HELMA Könyvek 2025

© J.A.A. Donath

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-075-9

Kiadja a HELMA Könyvek 2025.09.30.

Borító: Kiss Fanni Flóra

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

A HELMA könyvek gondozásában eddig

megjelent könyvek Jenei András és

J. A. A. Donath szerzőtől:

- Emlék-szem – 2023.

- A látó Shakespeare – 2023.

- Altatott álmok – 2023.

- Az éjtükrös szelence – 2024.

- Mindenki jó lesz, tesó! – 2024.

- Hol fogantam, ott leszen sírod - 2025.

- A Triannita 1 - Az első szövetség – 2023.

- A Triannita 2 - Az árnylovasok – 2023.

- A Triannita 3 – A bitorló fivér – 2023.

- A Triannita 4 – A sámán álma – 2024.

- A Triannita 5 – A skorpiók útja – 2024.

- Az enyém – 2025.

- Calderania – 2025.

A könyvek megvásárolhatóak többféle

formátumban a HELMA könyvek weboldalán: www.helma.hu.

Tartalom

Prológus

ELSŐ RÉSZ

A konyha

Menni kell

Az út eleje

A szikrák

A gyilkos

Az első lépések

Az alapok

Kérdések és válaszok

Kétségek

MÁSODIK RÉSZ

A sokadik első órák

A hírek

A fa a jelen és a fém a jövő

Mindenkinek más

Indulások

Üggyel-bajjal

A templomoknál

Az öt mester éjjele

A Kardtánc

A titkok

Azt mondják, Calderania szigetei akkor születtek, amikor Saaur, az ősi istenség – ki egyben az összes teremtő királya volt – elsőszülött fiát elveszítve jogarát bánatában belehajította az óceánba.

A királyi ékszer sokszögű feje és a kardmarkolathoz hasonló, de karcsú nyél óriási árhullámot zúdított a földre. Mivel ezután elterítőtengerek uralták a világot, de a jogar isteni méretű volt, az csak félig merült el a vízben.

A fej egyben maradt, de a nyél három nagyobb és több apró darabra tört szét, majd az idő és a sós víz megkövesítette azóta is kiálló részeit.

Mára már csak a mítoszok és a legendák mutatják egykori alakját, de ha az ember képes lenne az égbe emelkedni, még felfedezhetné a formáját…

Prológus

A kora tavaszi levegőben a férfi orrába csapó szag félelemről árulkodott. Egyértelmű volt a mindent átható, levegőért, életért rikoltó érzés, a halálfélelem. Az, ami, ha távol is van, mégis olyan, mintha egyszerre lenne mindenhol; egyszerre lenne levegő és víz, föld és szikla, anyatej és vér…

Még a csend uralkodott. Még csak a hajnali madárdalok szálltak a friss és kissé csípős tájban, amit fentről az egyre világosodó kék, lent pedig a deres zöld ölelt a hegyről lekúszó erdő mellett. Nem mozdult semmi, az egész világ mintha halott lett volna.

A megfagyott mindenben csak a vadász lovának fülei meredtek hirtelen hátra, és az orrából kiszökő pára gomolygott a levegőben. A négylábú szemei már vadul kutattak valahova, a sűrű irányába, patáival egyet-egyet halkan toppantott, de megérezve a hátán a gazdája testéből áradó nyugalmat, nem csapott zajt, nem ugrott meg és nem prüszkölt fel.

A gyeplőt tartó kéz vastag ujjai leengedték a bőrt a nyeregre. Egy mozdulattal feljebb tolták a fejen a szőrmeszélű sapkát, és már nyúltak is a széles háton pihenő tegezben lévő vesszőkért, és az oldalt tartott íjért.

Mire a recsegéssel, sikoltozással, ordító üvöltéssel és hörgő vicsorgással teli valami kirobbant a fák közül, a lovas már megfeszített fegyverével célra tartva várta a jövevényeket. Bár gyors volt, hiszen ösztönei és megannyi harctapasztalata irányította, mégis minden egy pillanat alatt zajlott le előtte.

A még majdnem kopasz fák és igen sűrű bokrok közül egy alacsony emberi alak bukott ki, s ahogy a fűre zuhant, egy óriási, fekete farkas ugrott a hátára. A kissé görnyedt ember ruhái szakadtan lógtak testéről, ahogy földet ért. Látszott, hogy karjában óv valamit; esése, valamint a rá támadó, hatalmas és eléggé súlyos fenevad ellenére nagyon igyekezett lazán érkezni a talajra. Összehúzta ugyan magát, de mire rongyos gombócként esett volna igazán a kemény és hideg felületre, a lábait már tépte egy másik, hátulról érkező, kissé véznább és mégis erősen izmos vadállat. A két ragadozó felborzolt, szürke és fekete szőre remegett, s ahogy a hátulsó lény nyálcsorgatva belekapott áldozata lábába, a tűhegyes fogak úgy csattantak össze a vékony és alig fedett lábszáron, hogy az azt követő reccsenés szinte elhalt a zajban.

A sikoly hangosan tört utat a hangzavarban, és elárulta az ideget elengedő férfinak, hogy a megtámadott alak nő. A vadul gomolygó összevisszaságból kitűnt egy csecsemő sírása is, aki még nem tudhatta, mi zajlik vele; ösztönből ordított fel, s mégis érezhetővé vált, hogy nemcsak a tejért teszi, hanem a mindenét átható félelem miatt is.

A hús szakadása kihangosodott, a morgás és a hörgő csaholás beterítette a környéket. Feltört a vér mindent átható szaga…

Az első nyílvessző annak ellenére csapódott be eltéveszthetetlenül a nő hátán álló vadállat fejébe, hogy a vadász nem tudott pontosan célozni. Érzéke és tudása irányította a mozdulatot, s mire a most már áldozat még egyet akart volna harapni a leteremtett ember vállából, a vessző lendülete úgy lökte le a testről, hogy bucskázva ért földet néhány méterrel arrébb.

A kiáltások között még felvonyított fájdalmában, végül mozdulatlanul állapodott meg egy bokor tövénél.

A férfi az előre elkészített, a másik kezében lévő két nyílvesszőből egyet már ismét eleresztett a most már egyedül maradt, de még támadó farkasra, és amint az is becsapódott, a másik szakállas hegy is behatolhatott a bordák közé.

Egy pillanatra csend lett, aztán visszatértek a hangok. A nő zokogása, nyögése és a gyermek sírása tépte a vadász fülét, de mire meghallhatta volna ismét a majdnem néma erdő hangjait, már leugrott pej lováról, és odaszaladt a két alakhoz.

A négylábú ösztönösen hátrébb lépett néhányat, de ha remegett is kissé, nem rohant el. Óriási és fekete szemei még mindig vadul tekintettek a már elpusztult lények felé.

A férfi leguggolt a nőhöz, és óvatosan megfordította. A bal vállából, a nyakából és a lábszárából egy nagy darab hiányzott, és úgy dőlt belőle forró vére, hogy látszott: kevés maradt vissza itteni létéből. A csapzott, hosszú fekete haja egykor bizonyára éke lehetett gyönyörű arcának, szemei lassan megkezdték az elhomályosodást, ami mutatta, hamarosan már nem az evilági életet szemlélheti.

Karjával még ekkor is szorosan óvta a bebugyolált apró gyermeket, aki – mintha érezte volna, a veszély elmúlt, és most hagynia kell beszélni védelmezőjét – elhallgatott; csak aprókat nyöszörgött, és halkan hüppögött.

A vadász megsimította a véres és verejtékes homlokot, s közel hajolt a fehérré vált archoz.

– Vigyázz rá… – nyögte a nő, és egy pillanatra lehunyta a szemét –, nemesi vér…

– Csitt, asszony – felelte neki a férfi halkan.

– Menthár… a neve… Menthár… Neveld fel…

– Ki vagy te, asszony?

– A nevem… nem fontos… én csak egy szajha… vagyok… ő az… fia… – felelte elhaló hangon, és vér buggyant ki a száján.

A nő megszorította a férfi kezét. Vett egy mély lélegzetet, ami halk szörtyögésbe fulladt, aztán megfeszítette magát, hogy utolsó szavait még kinyögje:

– Ígérd meg, hogy… férfi… jó ember… boldog élete lesz…

– Megígérem – szólt amaz, és visszaszorította a vékony ujjakat.

A test megremegett. Utána gyengén már csak egy sóhaj jelezte, hogy elment. A tekintet kimeredt, s úgy is maradt, nem mozdult többet.

A vadász lágyan lecsukta a nő szemeit, aztán néhány pillanatig csak hallgatott. Először a halott arcát, majd az elernyedt karok közötti kis csomagot leste bambán. Az alig látszó arcocskából a két apró szempár tágra nyitva nézte őt. Némán. Nem sírt, nem nyöszörgött, csak figyelt, mint aki tudja: az evilági léte attól függ, aki most lassan kiemeli onnan, ahol eddig tartották.

A férfi felemelte őt – egészen az arca elé –, és megszólalt:

– Ki vagy te, kisember, és honnan jöttél, hogy ily szörnyű belépőd kellett legyen ide?

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

A konyha

A gerendák közé ékelt ablakon úgy tört be a nyár eleji nap, mintha ujjaival minden apró és sötét zugot birtokba akart volna venni. A nyitott üvegtáblák és a mögötte rögzített spaletták előtt, kint, a vékony párkányon muskátlik virágoztak. Bár már javában tartott a délelőtt, a körülöttük zümmögő méhek még mindig álmosan gyűjtötték a virágport. Komótosan reppentek egyik szirmos fejről a másikra, utána, amikor bevégezték a dolgukat, még mintha ásítottak volna, s csak aztán kezdték meg hosszú útjukat a falu határában lévő méhkaptárak felé.

A belvilágot egy, a gyengén lebbenő, vékony szálakból szőtt függöny határolta el a kint elterülő, parányi zöldségektől, és a tőlük távolabb zöldellő gyógyfüves kertecskétől.

A konyha falai ugyanúgy, mint a ház többi része: vaskos, hengergerendákból álltak. A precízen egymásra ácsolt és kezelt fenyőrudak úgy kapaszkodtak össze és tartották meg a falemezekkel borított tetőt, hogy ha az ács jól végezte el a munkát – márpedig a faluban a Mirgo fivéreknek igencsak jó hírük volt –, az épület éveken, évtizedeken át bírta mind a nyári forróságot, mind a téli jeges és havas időjárást. Az utóbbi időkben ugyan nem volt rá példa, de az öregebbek azt is mesélték, hogy a testvérek édesapja, aki elsők között érkezett ide, mikor a falu megtelepedett itt, olyan házakat tudott építeni, ami a forgószelet is kibírta, ha az alapokat kőből készítették, és a tartógerendák a földbe voltak ágyazva…

A helyiség, amit bevilágított a hátsó udvar felőli ablakon a napfény, csak a megszokott bútorokat mutatta magából. Egy keresztlábú asztal, három szék és egy-egy polc felszegelve a falra pislogott az éppen munkálkodó kezekre.

A nő gyors mozdulatokkal szeletelte a sárgarépát és a fehér gyökeret. Majd, amikor vizes ujjaival lekotorta a vágódeszkáról a zöldségeket a másik oldalon lévő kőtűzhely felett lógó bográcsba, kézfejével megtörölte homlokát. Nagy barna szemeivel belenézett a rotyogó ételbe. Megkavarta, majd kissé félrehúzta a közvetlen tűzről.

Tekintete oldalra irányult, nem messze önmagától. Az asztal sarkán ott pihent a másik fatálban egy adag borsó, amit még bele akart önteni a raguba, de pillantása megmeredt önmaga előtt. Összeráncolta homlokát, az amúgy sima és halvány rózsaszín arcát felfújta, s a kieresztett levegőből a szemébe lógó haját vette célba. Az pedig, mintha csak játszana gazdájával, libbent egyet, majd visszahullott oda, ahonnan a kis légáramlat elindította.

A vékony száj megfeszült, de röviddel utána mosolyra húzódott, és a pislantás nélküli szemek is megcsillantak. Mozdult a kéz, ami a tincset befogta egy alig látható csat alá, aztán mire eltelt egy újabb perc, a zöld golyók is a levesbe kerültek.

A nő megtörölte kezeit a halványszürke vászonszoknyán lévő kötényben, majd kinézett az ablakon.

A folyón túli rét, falutól távolabbi oldalán induló erdő már felkúszott a hegyekre. A rengeteg és a mező határán néhány ide-oda rohangáló kutya egy kis birkanyájat vigyázott. Az ebek egyet-egyet vakkantottak, de nagy dolguk nem akadt a gyapjasokkal. Azok csak bégettek, meg rágtak, és alig mentek messzebb társaiktól, valamint az őket figyelő fiatal kölyöktől, mint néhány méter. Akadt, amelyik a folyó szélénél ivott, de aztán nyakában a kis kolomppal, visszaandalgott társaihoz.

A folyó, amit csak az itteniek hívtak igazán folyónak, lomhán kerülte meg a mezőt. Valahonnan a hegyről indult el, és amint leért az erdő alá, ott szélesedett ki kissé, de éppen csak annyira, hogy kelljen hozzá néhány karcsapás, ha valaki úszva akarja átvágni az amúgy alig derékig érő, lapos szélű medrét. A falunak viszont jó volt, mert hideg és tiszta vizet adott, még akkor is, ha akadt egy-két ház, ahol kutat fúrtak annak idején a letelepedők. Így egy részén vödröt töltöttek a falubeliek, kicsit lentebb itattak, s valamivel alább még megszokottnak bizonyult a néhány mosást is végző fehérnép.

Az ég tisztán ragyogott. Néhány apró madárcsapat reppent el cikázva a kékség alatt. A délelőttöt megtöltötte a házak között és az udvarokban lévők hangjának szimfóniája: a munkájukat végzők beszéde, a vesszőkerítések mögötti baromfiak hangzavara, amiben néha kierősödött egy-egy dominánsabb kakas, kacsa, vagy éppen a pihenését megzavart eb.

A nő, amikor ráeszmélt, hogy a hangokból hirtelen eltűnt a ritmikus kalapálás csengése, és ő már valószínűleg hosszú percek óta csak bámulja a kinti világot, megint odalépett a tűzhelyhez megkavarni az ételt. A rotyogó léből finom édes és ínycsiklandó illatok szálltak szerteszét, betöltötték a konyhát, s egy részük megszökött a függönyön át.

– Melaine! – hallatszott a bejárati ajtó felől, majd a néhány koppanó és súlyos lépések után a feltáruló ajtóban megjelent a férj.

A férfi világosbarna haja az izzadtságtól rátapadt a fejére és a homlokára. Vaskos bajsza alól mosolyogva, de mégis kissé komolyan szólította meg feleségét. Amint belépett, vékony orra beleszimatolt a levegőbe, ő pedig máris vigyorogni kezdett.

– Megint finomat főztél, és én éppen végeztem is délelőttre…

– Graub, drága férjem, még nincs kész a ragu – szólt Melaine, s mint aki dühös, csípőre tett kézzel magasabbra emelt hangon hozzátette: – Így amúgy sem ülhetsz le az asztalhoz.

– Hogyan „így”?

Graub végignézett magán. Poros, sáros csizmája felett a vászonnadrágja olajtól és koromtól feketéllő foltok között nem egy lyuk tátogott. Mezítelen mellkasán, ahol jókora izmok dagadtak, egy szintén koszos bőrmellényt viselt. Amikor pillantása megállapodott a jobb kezében lévő vaskos nyelű s elég súlyos kalapácson, az már nem is volt lényeges, hogy tenyere és ujjai a sötétben is feketéllettek volna a piszoktól.

– Azt hiszem, tényleg jobb, ha még hagylak egészen készre főzni az ebédet – bökte ki széles mosollyal, s elszégyellve magát kiment az ajtón.

– Már megint nincs jó kedve… – sóhajtott fel a nő, és megkóstolta a ragut.

Graub olyan férfiként élte az életét, aki minden baját azzal próbálta leplezni, hogy viccelve, mókát csinálva terelte el a körülötte élők figyelmét. Ezért lehetett őt kedvelni is, de ha nem sikerült a csattanó, akkor csak mesteri mivolta és megjelenése miatt nem történt csetepaté. A barátok és a szomszédok nap mint nap örökké vidámnak látták, és azt gondolták, ez azóta van így, mióta a fia megtette az első lépéseit. Mert előtte sokáig azt hitték, hogy a fiatalember nem is tud mosolyogni. Aki kissé jobban ismerte, az ráérezhetett az elbújtatott hangulatra, de kérdést ritkán tettek fel neki. Mindenki úgy volt vele: ha baja van és el akarja mondani, megteszi, ha nem, hagyni kell.

Aki meg nem szokta meg a viselkedését és néha érthetetlen, nagyon ritkán már vadul rossznak ható humorát fejrázva kezelte, az is csak akkor adott már hangot mindennek, ha az megütött bizonyos bosszantó mércét. Mint néhány hete, amikor a temetésen a falu egyetlen – itt még ritka és nem annyira népszerű – központi vallást hirdető szerzetese megcsúszott az előző nap esett eső miatti sárban, azt is viccel ostorozta, pedig rokont temettek…

Melaine megfújta a fakanálon gőzölgő húsdarabot és a sárgarépakarikát, majd óvatosan fogával becsippentette a szájába.

***

A leány ellökte magától a nála magasabb és pár hónappal idősebb fiút, utána megtörölte arcát. Hosszú, copfba font szőke haja vadul ugrott vissza hátára, szeme, ami messziről is úgy kéklett, mint a legtisztább zafír, szikrákat szórt az erdei tisztáson. Vékony nyaka és pofácskája – amit most elöntött a pír is – megfeszült. Karjai ökölbe szorulva fenyegették meg a földre esett fiút.

– Ezt hogy képzelted magadról, Kagge de Himblooden?! Ha elmondom édesapádnak, letépi a golyóidat! – kiabálta kissé magasabb hangon a lány, s megigazította világos ruháját.

– Ugyan már, Elnoraa – állt fel amaz, és megpróbált mosolyogni.

– Ne közelíts megint, mert… nem is a te, hanem az én apámnak szólok. Az biztos meg is teszi. – Elnoraa felemelte vékony kezeit, s indulatosan toppantott egyet barna bőrsaruval fedett lábával a füves talajon.

A fiú egy gyors mozdulattal elkapta a lány karját, majd közelebb húzta magához az arcát. Már nem akart játszadozni, hiszen az apai név említése jóval keményebb emlékeket juttatott eszébe, mint egy szimpla fenyegetés; övcsatot, vasrudat, izzasztó munkát valahol a határban…

Félelmében elfelejtette, hogy alig idősebb a másiknál, s erősen megszorította a hófehér kezet.

– Ha eljár a szád, elmondom nekik, hogy a minap Menthárral andalogtatok… – mondta mélyebb hangon.

– A nevem hallottam! – lépett mögé egy valamivel alacsonyabb fiú, és elkapta Kagge csuklóját.

Ekkor már néhány másik kölyök is ott állt a csetepaté körül – akik a hangoskodásra időben érkeztek –, s bár nem szálltak be a dologba, jól látszott, hogy Kaggénak szurkolnak.

– Ne hagyd, hogy ez a nyaffadt beleszóljon az ügyedbe! – szólt az egyik barna hajú fiú, és rápillantott a mellette állókra. – Ugye, Tim?

– De nem ám! Készítsd ki a pofáját ezért! – felelt azonnal a Timnek hívott, akinek enyhén barna arcán óriási pattanás vöröslött.

– Kagge, tépd szét! – kiáltozott még hátrébbról másik kettő, akik meg úgy hasonlítottak egymásra kissé pufók arcukkal és vörös, göndör hajukkal, mint két tojás.

Kagge egy pillanattal később már nem a lányt fogta, hanem Menthárt. Fölötte tornyosult, és mire amaz felfogta, hogy bár lovagias akart lenni, de ellenfele erő- és létszámfölényben van, Kagge nekifejelt orrcsontjának.

– Mit csinálsz, te állat? – sikoltott Elnoraa, s ráugrott Kagge hátára. A fiú lelökte magáról Elnoraát, majd ököllel arcon vágta ellenfelét.

A fekete hajú fiú orra reccsent, s amikor eleredt a vére is, a fájdalom erőt adott neki. Kiszabadította egyik kezét, és mivel alacsonyabb volt Kaggénél, a bordáira mért egy ütést. A tompa puffanással járó ökölcsapás megakasztotta a másik lélegzetét, de ahhoz kevésnek bizonyult, hogy eleressze a karjait. Megint megütötte a fiút, aki most már a bal szeme mellett is vérzett. Szemhéja feldagadt, tekintete egy pillanatra elhomályosult.

– Úgy látom, hogy nem tanultál a múltkor – köpte felé sziszegve Kagge, és megrázta őt.

– Kapd be! – felelte Menthár. – Fuss, Elnoraa!

A szőke szépség egy pillanatig habozott, utána szaladni kezdett a falu felé. Tudta, hogy ha a nyomába erednek, nem érik utol, mert ő volt az egyik leggyorsabban futó lány Abiesben. Nem nézett hátra, nem zavarta az erdei talajon megbújó ágak, apró rögök, tobozok érdessége, csak szaladt. A fenyőágak erős illatukkal elsuhantak mellette, könny áztatta szemeivel azokat csak árnyékoknak érzékelte. Tisztában volt azzal, ha Kagge tényleg elmondja az apjának, hogy ők kettesben sétáltak Menthárral, ami ugyan semmit nem jelentett – merthogy mást senki nem láthatott –, de az apja minden fiútól féltette őt, bizony, nemcsak ő kap verést…

Amíg elérte az erdő szélét és rákanyarodhatott az útra, már elnyomta sírását. Uralkodnia kellett magán, hiszen semmi nem árulhatja el, hogy mi történt vele. Sem most, sem tegnap. Amikor Menthár megmutatta neki a kismókusok odúját, amikor megsimította az arcát… amikor most, nemrég, félősen megcsókolta…

Megállt egy pillanatra, és úgy próbálta elfelejteni a nemrég történteket – ami néhány órája édes örömmel körbevette őt –, hogy tágra nyílt szemekkel az ég felé, a Napba nézett. Elmosolyodott, vett egy mély lélegzetet, majd miután letörölte maradék könnyeit is, sétálva indult újra a falu felé. Abies elöljárójának a lánya nem rohanhat sírva haza…

– Menthár mindig kihúzza magát a bajból, most sem eshet semmi rossz vele – suttogta, s amikor visszatekintett, hozzátette: – Ugye most is így lesz?

***

Melaine az asztalra tette a gőzölgő ételt a férje elé, aztán megfordult, hogy magának is szedjen. A fatányér barna felületén átvöröslött a ragu, a benne megbújó zöldségek és a bárányhús gyengén savanykás, valamint jellegzetesen faggyús ízt varázsolt a két ember szájába. Hol egyikük kanala merült el és csúszott végig a nem mélytányérban, hol a másikuk szürcsölt a forró levesből. Eleinte nem szóltak, csak két falat között nézték az ételt, vagy az ablakon át a kinti tájat. Végül a férfi törte meg a csendet:

– Jót nevet bégetve a bárány a gyomromban.

– Ezek szerint ízlett a főztöm? – próbált mosolyogni Melaine, majd megtörölte a száját és kérdőn nézte férjét, aki közben megint kanalazott egyet.

– Mindig jó, amit készítesz…

– Mi a baj? – vágta félbe a mondatot az asszony, mert tudta, ha hagyja férjét egy újabb viccre, akkor az ebéd hamar véget ér, ő visszamegy a kovácsműhelybe, s a ki nem mondott gond estig, sőt, még azon is túl nyúlik.

Graub Korsen, a falu megbecsült kovácsa felsóhajtott, és merengőn nézte előbb a tányérját, aztán asszonyát. Szemei árulkodtak, és tudta, hogy őszinte kell legyen. Megint…

– Jó embernek tartanak és befogadtak minket, mikor idejöttünk. Hoztam a családom, s azzal a reménnyel indultunk itt együtt, hogy boldogok lehetünk.

– Hiszen azok vagyunk, nem? – lepődött meg Melaine, és letette kanalát.

– Maholnap talán. De nem tudok Menthár felé olyat adni, amire szüksége lesz, mikor betölti a tizennyolcadik évét.

– Miről beszélsz?

– Arról, hogy én nem tudom őt felkészíteni a felnőtté avatásakor a Kardtáncra.

– Az az átkozott Kardtánc! – csattant fel Melaine, és rácsapott az asztalra.

Az előtte lévő tányér megbillent, a benne lévő ragu egy része kifröccsent a falapra.

– Viselkedj, asszony! – emelte fel a hangját a férj, és halkan folytatta: – Ez egy olyan ősi dolog, amit el kell fogadnunk, ha itt akarunk élni Curpo szigetén, ebben a nemzetségben.

– Akkor menjünk…

– Nem menekülhetünk a sorsunk elől állandóan. Akkor is ezt tettük, mikor megkaptuk Menthárt, pedig nem követtünk el bűnt. Ajándék volt ez az égiektől, és ajándék volt a bátyádtól, Helltől is, pedig a fiú nem az ő vére... Emlékszel?

Melaine emlékezett. Arra, hogy mennyit imádkozott a gyermekáldásért, mikor éveken át nem született utód, aztán az egyik este testvére belépett az ajtón karjában egy visító csecsemővel. Felidézte, hogy mennyire megörültek neki, s annak, hogy teljesülhet régi álmuk: teljes család lehetnek férjével, ki azonnal elfogadta a nem saját magjából lévő fiút. Mikor fivére útra kelt északra, hogy szolgálja az uralkodót, falujukban megszaporodtak a furcsa kérdések, a bizalmatlan szempárok, és érezték: ahhoz, hogy valódi és békés életük lehessen, jobb, ha elköltöznek. Mindegy hová, csak olyan helyre, ahol nem kérdeznek, nem vitatják azt, hogy miként lett mégis gyermek ott, ahol előtte nem lehetett…

Átjöttek erre a szigetre, és letelepedtek Abiesben. Itt a nem saját fiúból saját lett, és amint felépítették házukat, ura elkezdhetett mesteri szakmájában fegyvereket, eszközöket és szerszámokat kovácsolni, ő pedig mint füvesasszony segíthetett a rászorulóknak. Úgy tűnt, minden vágyuk teljesült.

Aztán teltek az évek, és ahogy kiderült számukra, hogy itt a fiúgyermekeknek a teljes élethez szükséges a Kardtánc, a félelem kezdett alakot ölteni nagy békéjükben. Tudta ő is, és Graub is, hogy erre itt az apák készítik fel a fiúgyermekeket – vagy így, vagy úgy. Aki harcos, az saját tudásával, tapasztalatai alapján, aki meg nem, az segítséget kér. Már ha tud. De ez utóbbiak gyakran nem jártak sikerrel, mert bár lehetett a férfi mestere egy szakmának, vagy írást-olvasást tudó ember, a próbán általában azok jutottak tovább, akik ismerték – elsősorban – a fegyverek használatát.

A nagyon régi hagyomány már az őslakók részéről is fontos szertartásként élt a szigeten, és amikor a harmadik földdarab, Curpo is a birodalom részévé vált, a király engedélyezte az itteniek számára a beiktatási ceremóniát. Ezzel egyrészt meghagyta a sajátos népszokást is, másrészt pedig a rátermett és beválasztott, teljes jogú férfiakból akár még ő is választhatott maga köré. Aki pedig elbukott, még mindig lehetett teljes jogú, csak mivel harcos státuszhoz nem jutott, így bizonyos előjogok már nem kerültek a családjába. Kicsit olyan volt ez itt a szigeten, mint afféle előszoba a nemesség felé; nem járt sem földdel, sem vagyonnal, de elismerést vívott ki az, aki birtokában tudhatta a Kardtánc által elnyert státuszt: a világoskék kendőt. Másképp lehetett felnőtt, másképp lehetett férfi…

A Kardtánc mesterek előtt végzett, több részből álló próbán a név ellenére csak egyetlen rész szólt valódi táncról: a lezáró stációban a harcosok a helyi sámánok dobszólójára egy máglya körül kivont kardjaikkal körtáncba fogtak. A vizsga első szakaszain pengeváltások, más fegyverekkel való hadakozás első vérig, valamint más, elmét, izmokat megmozgató feladatokat kaptak a beiktatásra vágyók. Mint minden efféle férfias próbánál, itt is megestek balesetek, akadtak sérülések – s néha a halál sem maradt el.

– Miért kell, hogy harcos legyen Menthárból? Miért ne lehetne ő is kovács?

– Nem akarhatjuk, hogy csak egyetlen esélye legyen. Azt kérte a bátyád, hogy adjuk meg neki a lehetőséget arra, hogy teljes életet élhessen a birodalomban. Ez volt az egyetlen kérése cserébe, hogy hozta őt nekünk…

– Ismered a kardot vagy a nyílhegyeket. Tudod, hogy miként fogja meg ő és… – próbálkozott Melaine, majd lehunyta szemét, amiben már gyülekeztek a könnyek.

– Tudom készíteni őket. Tudom, hogy miként fogja meg egy kovács, tudom, hogy mitől lehet egész egy penge, vagy más fegyver. De forgatni, szúrni vele én sosem leszek képes rá annyira, mint a testvéred. Így viszont Menthár nem kap esélyt arra, hogy teljes értékű férfi lehessen. Nem juthat feljebb, mint mi, nem lehet több mint egy kemény munkájával a kenyerét megkereső ember…

– Miért kell, hogy több legyen? Megbecsülést kaphat akkor is, ha nem gyilkol, hanem alkot…

– Mert ezt kérte fivéred. Ugyan nem indokolta meg, de azt gondolom, ha ekkora ajándékot adott nekünk, cserébe teljesítenünk kell ígéretünk.

– Keressük meg őt valahogy, és segítsen ő – nézett rá Graubra az asszony, miközben felcsillant a szeme.

– Sokáig hittem benne, ha eljön az idő, megteheti. De te is tudod, hogy már nyolc éve nem járt erre, s nem hallottunk róla hírt. Semmit sem tudunk felőle, és kétlem, hogy hamarosan előkerülne…

Melaine elhallgatott. Csendesen kutatta a megoldást, pedig tudta, hogy az nem kopog be most azonnal az ajtón. Igaza volt urának, és elgyengítette őt is. Felállt, elvette a tányérokat az asztalról – tudván, hogy már nem étkeznek tovább –, és miután összeöntötte a maradékot, kiment a konyhából.

Graub nem mozdult. Hallgatott. Tekintete elidőzött az ablakon túl, ahol már nem tűzött be a nap, de a meleg erősen betöltötte a konyhát. Halványan hallotta a kinti zajokat; képtelen lett volna elkülöníteni a hangok gazdáit. Figyelni próbálta a kinti világot, de csak a saját elméjének a zakatolása jutott el az agyáig. Azt sem vette észre, mikor Melaine visszatért, és az üres tányérokat belerakta a sarokban lévő, a kis sámlin ásító nagyobb és mélyebb edénybe. Megfordult, odaállt férje mellé, és a kezét rátette izmoktól dagadó, vastag vállára. Tekintetét kereste, ám ura távol járt.

– Azért szerettem beléd – kezdte halkan –, Graub, mert mindig tudtál okos döntést hozni. Okosat és bölcset.

– Az, hogy mi bölcs, azt csak az utókor döntheti el – sóhajtott fel a férfi enyhén a fejét rázva, és továbbra is az ablak felé nézett.

A nő nem adta fel, folytatta:

– Tudom, hogy jó ideje a megoldást kutatod. Mi lesz a jövőnk, és mi lesz Menthár jövője?

Graub végre felnézett asszonya szemébe, és határozott, nyugodt hangon felelt:

– Én, mint mondtam, nem tudom őt felkészíteni. Megtanítottam neki miként fogja meg a kalapácsot, hogyan lehet egy vasdarabból kard, vagy azt, hogyan legyen ügyes, ügyesebb egy verekedésnél. Legalábbis egy szintig.

Felvillantak a régebbi és közelebbi emlékei a férfinak. Néhány pillanat alatt újra látta a próbálkozásokat, amikor Menthár nem bírta még sokáig a forró fém kalapálását, amikor megégette lábát a kipattanó szikrával, vagy amikor a sokadszori okítás után is rosszul edzette meg a fémet, és az a vízbe való eresztésnél szétrepedt. Hallotta, mikor felnyögött egy birkózásnál, ahogy a földre esett és mosolygott, mikor az első nyílvesszői messze a céltábláktól suhantak el a fák közé…

– De ez kevés. Itt nem tanítja senki, hát elküldjük olyan emberhez, aki segít – mondta tovább Graub egy lélegzetvételnyi idő után, és Melaine tudta: amit hall, az hosszú-hosszú kovácsolással teli nappalok és át nem pihent éjszakák elmecsatájának eredménye.

– Ki lenne a legjobb erre a feladatra? – sürgette enyhén remegő hangján a megoldás kimondását a nő, hogy viharos lelke kissé megnyugodhasson.

Sikoltozott a bensője, egyre jobban alakot kezdett ölteni az, hogy fiát, egyetlen gyermekét csak azzal nevelhetik tovább, azzal lehet mindennapjaik maradandó része, ha „kilökik” otthonukból. Amióta Menthár velük élt, sosem ébredt fel az benne, hogy nem az ő vére, nem hordta a szíve alatt. Annyira a saját részévé vált a csecsemő – még úgyis, hogy nem volt teje, és a szomszédból hordták neki a kecsketejet –, hogy azt érezte: a szeretet és a harmónia átsegíti minden kezdeti nehézségen.

Tombolt volna, hogy inkább maradjon, nem kell a teljes kiváltság, csak ne menjen el. Egyáltalán hová is megy majd? Ki vigyáz majd rá, és ki gyógyítja sebeit, folyton kiugró bokáját? Miért nem jött meg a bátyja, aki itt segíthetne, és ha van még idő, miért most kell dönteni?

Melaine tombolt volna tehetetlenségében, de aztán felsóhajtott és visszaszorította kétségeit. A kérdés, amire várta a legjobb és legmegnyugtatóbb feleletet urától, gyorsan jött, és hálás is volt ezért neki; ha hagyja még őt önmagával viaskodni, nem kérdez többet, hanem elmenekül…

– Egy jó hírű Kardtánc-mester, kit már sok éve nem láttunk, mert nem is jár a falunk felé – de jó tanár. Vargoo Sagan.

Megint csend lett. Régi történések, még öregebb idők emlékei nyertek utat mindkettejük szeme előtt. Egy férfi, aki harcos és mester, egy csoport, akik komoly döntéseket hoznak. Egy távoli és ködös múlt, ami egykor erős volt, de most mintha megkopott volna, mert nem érezni valamit, ami az erejét adta, mert olyan láthatatlannak tűnik, és távol van…

– Akkor sem volt már fiatal, mikor érkezésünkkor utoljára itt járt a faluban – hőkölt meg Melaine, de hangjából kicsengett, hogy bízik férje döntésében. – Hallottál róla mostanság?

– Egy magamfajta kovács nemcsak a kezét használja, hanem a füleit is, és kérdezni is tud. Néhány hónapja járt itt egy férfi, aki ajándékot készíttetett velem Sagan számára – egy jó és díszes pengét. Ő mondta, hogy az öreg északkeleten él egy kis földdarabon, ami nincs messze a partoktól.

– Hol?

– Nem messze a Kerain nevű halászfalutól, ahová csónakkal járnak át a szigeten élők. Amikor visszavonult, Curpo helytartójától kapta meg a letelepedéshez a jogot valahol a sziget hegyein. Elismerése és megbecsülése érdemeként.

– S ő vállalja majd a felkészítését Menthárnak? Hogyan jut el oda a fiunk?

Ahogy Melaine kimondta a „fiunk” szót, elhalványodott a hangja. A szó erősnek hatott és valóságot hordozott, mégis bizonytalanná tette a kimondását a múlt és annak ködös mivolta. Graub megérezte ezt, felállt és odalépett asszonyához. Maga felé fordította és átölelte őt. A nő odabújt hozzá, arcát a mellébe fúrta és sírni kezdett. Hagyta könnyeit beleszivárogni férje füstös kötényébe, ami most még úgy is megnyugtatni próbálta, hogy enyhén csiklandozta orrát.

Annyira szép lehetett eddig az élet. Valóban ragyoghatott a napsütés, mindenhez erőt adhatott a boldogság, és igaziként élt a családjuk is. A mindennapi gondokat pedig könnyedén élték meg, hiszen ezek adták az élet fűszerezettségét, ettől érezte az emberfia, hogy valóban a világon van, és nem álmodik. Máig, eddig a pillanatig.

– Mindent megbeszélek ma Menthárral, és megadom neki azt, amit én, amit mi megadhatunk. Útravalót, lovat – ha viszi Árnyékot –, és a legjobb pengét, amit eddig készítettem. Aztán ő dönthet, mi pedig bízunk benne.

– Mi neveltük, és családunk egyik legnagyobb ereje pont a bizalom – bólogatott az asszony, és figyelte tovább férjét.

– A mester pedig bölcs – nem úgy, mint amennyire engem annak tartasz – és segíteni fog. Látja majd, amit látnia kell, és a tanítás után úgy adja majd vissza Menthárt nekünk, ahogy a reményt kaptuk meg vele.

Graub mire végére ért a gondolatainak, már tudta, hogy amit mondott, részben önmagának mondta. Hitte és remélte szavai igazát, de azt vallotta: ha egy szó kimondásra kerül, az csak megerősíti önmagát és a belőle való történés segítését.

Melaine kiemelte fejét ura mellkasából, és olyan vadul csókolta meg, mintha őt magát engedné el.

***

Menthár szürkületkor botorkált haza. Arcán kék foltok és jó pár seb éktelenkedett, bal lábát húzta, ahogy felsántikált a kőlépcsőkön a bejárathoz. Egyik szemét lehunyva fogta meg a kilincset, sziszegve lépett be a konyhába. Az ajtó halkan mozdult; nem recsegett és nem nyikorgott, de mégis óvatosan csukta vissza a helyére.

A konyhában csak félsötét uralkodott, de tisztán látta, hogy üres. Az ablak még mindig nyitva állt, mint amikor reggel elment itthonról, és a lágy esti szellő meg-megmozdította a függönyöket előtte. Az erdők mögül még beszűrődött a szürkeséget megbontani próbáló, halványan a vörösre emlékeztető rebegés, s ez olyan melegséget adott a gerendaház belsejében, hogy azt érezte a fiú, mintha a tűzhelyben égtek volna a fahasábok. Csak a halk és tompa roppanások helyett most nem hallhatott mást, mint a kint még hazafelé lépkedők eltávolodó, egyre suttogóbb és monoton beszélgetéseit.

Az asztalnál, ahol ő szokott ülni, egy üres fatál és egy a vacsorához kellő fakanál várta csak ásítva, árnyékok nélkül. Halvány körvonalaik egybefolytak már az egész környezetükkel; tompán bámulták az őket vizslató fiút.

Tudta, ha nem ér haza időben, amit azért nehezményeztek szülei, akkor bizony egyedül kell ennie, de mivel az anyja gondoskodott mindig a családról, ezzel jelezte neki: gondoltak rá. A tűzhely felett ott lógott láncain a bogrács, egy fafedővel letakarva, hogy a legyek és más ne férjen hozzá a már jócskán kihűlt ételhez. Parázs már nem izzott alul, de jól tudta, ha megkotorná a félig szenes és még megmaradt hasábokat, középen lelne annyit, amivel kis tüzet csiholhatna a melegítéshez.

Menthár végignézte a helyiséget, aztán amennyire engedte fájó bokája, odasántikált a székéhez és rároskadt. Kissé eltolta a tálat, a kanalat, és kezébe temette arcát.

Nem az bosszantotta, hogy elverték, hiszen többen voltak a támadói; nem azért keseredett el, mert alulmaradt, hanem attól fájt a lelke – sokkal jobban, mint sebei –, megint így kellett hazaérnie, hogy megszégyenítve láthatják szülei. Nem először esett meg, hogy Kagge és társai helybenhagyták őt. Mindegy volt, hogy kerestek indokot a belekötésébe, vagy mint most, ő lépett igazán a pofonok elé, a verés általában megérkezett.

A falubeliek közül – már ami a nála fiatalabb, de mégis korabeli társait illeti – sokan nem kedvelték nagyon őt. Valamennyire felnéztek rá, ha arról volt szó, hogy valaki kiáll a fiatalabbakért, de mindig tartottak egyfajta háromlépésnyi távolságot közöttük. Nem volt rá okuk, hogy ne vele tartsanak mindig, hacsak az nem, hogy ő ritkábban vette ki a részét azokból a történésekből, ahol nem látták a határt a „még” és az „elég” között. Ha jelezte egy viccesnek induló kalandnak tartott eseménynél, hogy az talán már túlzás, vagy éppen túl gyerekes, csak megmosolyogták és otthagyták magában. Előfordult, hogy mégis csatlakozott, s amikor a csínytevés, vagy egy merészen bevállalt dolognak rossz vége lett, ahelyett, hogy beismerte volna a társaság, hogy igaza megállta a helyét, odavetették:

– Megint a te okoskodásod rontotta el az egészet!

De amikor Kagge és a bandája képbe került, a hozzá közel állók egyre gyakrabban hagyták magára. A folyton erőszakos, durva megnyilvánulásokba futó banda már a megjelenésével is képes volt a jókedvet befolyásolni, és csak akkor léptek vissza egy-egy botrányos helyzetből, ha kettőnél több felnőtt, vagy Kagge apja jelen volt. Ez utóbbi bár igyekezte nevelni fiát – anyja nélkül, ki belehalt a szülésbe –, de kevés sikerrel. És emiatt gyakran érzett szégyent is.

Azért akadt néhány falubeli fiú és leány, akivel – ha ritkán is – el tudott beszélgetni, vagy ha épp nem akadt munka, akkor együtt tölthette az idejét. Ők alkották azt a kis csoportot, akikkel együtt járták a közeli erdőket, akikkel egy-egy táncos mulatságon szórakozhatott, és akikkel néha messzebb is elmerészkedtek, mint a közeli határ. Velük tette próbára magát – persze csupán kíváncsiságból és kalandvágyból – akkor, amikor kimaradtak néhány napra, és amikor egyszerre kaptak a szülőktől ezért leszidást, és pár atyai pofont is. Mert nem is az volt a baj, hogy éjszakára elmaradtak, hiszen ez is kell egy felnövő és tapasztalatokat szerző fiatalnak, hanem az: senkinek nem szóltak róla. Ennek meg az lett a vége, hogy másnap őket kereste mindenki.

Menthár kitekintett az ablakon a már majdnem teljes sötétbe, miközben összeszorított foggal lehúzta fájó és megdagadt bokájáról a lábbelijét. A bal lábfeje olyan gyakran ugrott ki a helyéből, maradt szinte önmaga alá fordulva, és okozott neki fájdalmat, nehézségeket, hogy tulajdonképp már megszokta. Elégnek bizonyult egy rossz lépés, egy nagyobb ráugrás is, de most, mikor Kagge direkt taposott rá – tudván gyenge pontját –, szinte majdnem eltörte a fiú végtagjának ezen részét. Nevetett, és röhögve lépett rá kétszer a recsegő csontokra. Amikor aztán bekövetkezett az egész testet megrázó, hullámokban visszatérő fájdalom, újra az arcába vágott. Ezután Menthár elvesztette az eszméletét, és csak akkor tért magához, mikor a nap már megindult nyugaton a vidék fenyőszőnyeggel borított hegyei mögé.

A fiú viszont első keserűsége után most felsóhajtott és büszkén húzta ki magát. Már amennyire a lábában lévő fájdalom ezt engedte… Nem látta senki a verekedést. Azt sem láthatták, ahogy hazatér, mint ahogy az egésznek az okát sem: megvédte Elnoraát.

A lány eleinte, mikor egy éve többször figyelte őt távolról, hideg volt vele, és ha szólt is hozzá, csak flegmán, hűvösen és távolságtartóan reagált vissza. Már ha észrevette vagy mutatta, hogy észlelte a tekintetet, a félmosolyt. Ha barátnőivel együtt összefutottak a fiúval és kevés barátjával, kinevették őket, megjegyzést tettek rájuk, és már mentek is tovább. Aztán hiába volt Elnoraa és a kis társasága annyira „felsőbbrendűnek” tartott – mert hát ugye a helyi főember lányaként voltak előjogai –, egy, az aratáskor megtartott mulatságon bizony Elnoraa kissé többet ivott, mint elbírta volna. Huncutan lopkodták a boroskancsókat az asztalokról, és megbújva iszogattak a fényektől távol eső részein a mulatságnak. Menthár pedig nemcsak vigyázott rá, hogy ne essen csorba a fiatal leányzónak a parányi, nem látható, csak érezhető méltóságán, hanem miután este kitáncoltatta belőle a bor mámorát, aztán nevetve hánytatta meg egy ház mögött, még Kaggétól is megvédte; a fiú azzal fenyegette, hogy beárulja őt az apjának, s Menthár azt hazudta: megfeküdte a gyomrát a birkagulyás. Akkor Elnoraa – félig kijózanodva – mintha megtört volna, és azóta kezdtek el beszélgetni, együtt nevetni és egyre többet elandalogni a többiektől. Persze mindig úgy, hogy az ne tűnjön fel; a látszatnak megfelelően tartották a háromlépésnyi távolságot. Igaz, már nem flegmán, nem lenézően, de hűvösebben, mint szerették volna.

Nem mondták ki azt, ami szívükben egyre erősebbé vált, még nem merte megfogni a kezét a fiú, de mindketten érezték azt, amitől hamarabb látják meg a rigófészket, amitől jobban kiélesedhet egy pár szeme az együtt lévő lényekre. Gyerekesen lebegett ez az érzelem közöttük, de mégis komolyan. Néha csak mosolygással élte a napokat, néha kacagással egy játékon, vagy házimunkán, de élt és erősödött napról napra.

Menthár ugyan a falu mesterkovácsának fia volt, akit elismertek és szerettek a helybéliek, meg a két szomszéd településen élők is, de Elnoraa meg a helyi elöljáró lánya. Nem volt kimondva, hogy nem barátkozhattak, hiszen láthatóan mindenki egyenrangúnak számított itt; együtt szórakoztak, a kinőtt játékok után némileg már dolgoztak, ha kellett, vagy éppen okultak egymástól, de egy tekintet, egy mélyebb hang azért ott bujkált a beszélgetésekben, ha szóba került Elnoraa jövője. Ez pedig már nem volt messze, hiszen lassan ő is betöltötte azt a kort, mikor már dönteni kell: kihez és hova mehet majd asszonynak néhány éven belül…

Így Menthár és Elnoraa csak csendben és félénken szerették egymást, és nem is foglalkoztak a jövővel. Sem a férjhezmenetellel, sem a Kardtánccal…

– Te jó ég! Már megint verekedtél? – lépett be a konyhába a hátsó szoba felől Melaine, aki a félsötétben is látta fia sérüléseit és furcsán tartott, csupasz bokáját.

– Mondhatnám, hogy ledobott a hátáról Árnyék, de… – próbált mosolyogva válaszolni anyjának, de az félbeszakította.

– De egyrészt pofont kapnál, mert feleselsz és füllentesz, másrészt meg Árnyék egész nap az istállóban állt.

Melaine a kezében imbolygó gyertyával meggyújtotta a falra felakasztott kicsi lámpást, amivel jóval nagyobb fényt varázsolt a helyiségbe. A parányi lángtól csillogó szemei csak egy pillanatra látszottak mérgesnek, mert mikor jobban megfigyelte fia arcát és azután ránézett a lábára is, nemcsak anyai gondoskodása, de gyógyítói mivolta is alakot öltött.

– Vártunk a vacsorával, de amikor másodjára dobtam fát a tűzre és nem jöttél, apád úgy döntött: ha megint kimaradnál, eszel azt, amit akarsz – mondta, de már fordult is, hogy összeszedje azt, ami a kezeléshez kell.

– Nem vagyok éhes, de köszönöm…

– Apádat áthívták Barronék, hogy igazítsa meg az ágyukban a tartópántokat. Állítólag, ahol összeillesztette anno, a fában lévő csomó miatt elgyengült az a rész – beszélt folyamatosan a nő, s egy cseréptálkába vizet öntött egy, a sarokban álló kancsóból.

– Csomó mi? A minap mondta Telimor, hogy fél éjszaka azt hallotta a nyitott ablakán át, ahogy Barronné sikoltozva nyögött az ura alatt – mosolygott erőltetetten Menthár, és hagyta, hogy anyja letörölgesse a száradt vért az arcáról.

Melaine válaszul grimaszolt egyet, ám ebben minden gondolata kifejezésre került. Éreztette a véleményét a fia barátjáról, a történés és az egész valóságáról, és persze arról is, hogy ő is tudja mindezt. De a pántot meg kell erősíteni, és ha már este is van, s hívják az urát, hát mennie kellett. Egy tégelyből átlátszó, erős illatú kenőcsöt kent a fiú sebeire, majd félrefordította fejét a lámpa felé.

– A kék foltjaid holnap még látszanak, bár kissé már halványan, de rágj sok szedret. Az majd segít. Kivel verekedtél, vagy kérdezzem: ki vert meg?

– Nem számít. Kapott ő is, és a többiek is rendesen – tért ki a konkrét válasz elől Menthár, és elfintorodott, amikor anyja megfogta a bokáját.

– Vigyázhatnál jobban erre. Tudod, hogy gyenge a csontod és az ízületed. Miért nem használod a csatos csizmát, amit készítettünk apáddal? – fogta meg a nő vékony, de erős kezével a dagadt részt.

– Mert olyan ormótlan és meleg. Ha nem dolgozom vagy lovagolok, nem is kell. Ez meg most nem is azért…

– Szóval mi történt?

– Anyám, kérlek – nyögött fel a fiú, és sóhajtott egyet.

– Jó, nem faggatlak. Én nem, de apád majd fog. Most viszont vissza kell ugratnom a bokád. Ez pedig fájni fog…

– Mint szokott. De kibírom – felelt halkan Menthár, és rámosolygott anyjára.

Ebben a mosolyban volt minden, amivel kifejezte háláját a nő felé. Hálát a gondoskodásáért, a megértésért, a gyógyításért és azért is, hogy nem kérdezgeti tovább. Bal kezével megkereste az arrébb tolt fakanalat, a szájába vette és a fogai közé rakta. Ráharapott. Majd amikor anyja hátat fordított neki, a bokájánál fogva megrántotta – mint amikor a szolga leveszi ura csizmáját –, csak tompán ordított fel. A kopott evőeszköz az ölébe hullott, szemében a hirtelen fájdalomtól felcsillant egy-egy könnycsepp, de ekkor már minden a helyére jutott. A rossz helyzetből a lábfeje a normálisba került, az onnan kiinduló fájás elmúlt, csak tompán lüktetett még néhány percig.

– Éjszakára borogatni kell, holnapra meg kutya bajod vele. Mindaddig, amíg megint nem bicsaklik ki – emelte rá a tekintetét Melaine, aztán oldalra fordulva figyelni kezdett.

– Jön apám. Megint mérges lesz, hogy nem tudtam megvédeni… magam… – vette vissza anyja kezéből a lábát a fiú, és befordult az asztalhoz. Maga elé vette az üres tányért, kezébe a fakanalat és mosolyogva nézett anyjára, amikor Graub belépett a konyhába.

A férfi jobb kezében néhány kalapács, egy véső és egy bőrzacskó lógott, a másikkal halkan csukta vissza a bejáratot. Nagy levegőt vett, hogy köszönjön a bent lévőknek, de a szavak bent akadtak. Orrlyukai kitágultak, pupillája az összes fényből begyűjtötte azt, amit látni kellett, majd a félmosolya eltűnt arcáról.

– Látom, túl vagyunk a vacsorán – szólt, és folytatta: – Melaine, drága asszonyom, megint megéheztem. Melegítenél még egyet abból a finom raguból?

A nő bólintott és már lépett is a tűzhelyhez, hogy szót fogadjon férjének. Tudta, hogy nem éhes, az egész azért van, mert együtt akar vacsorázni a fiával, és bár egy pillantásból sejtette, ami zajlott ma Menthárral, nem fog szólni felőle. Erről nem, másról viszont annál komolyabban és véglegesebben…

A férfi szótlanul fordult el az asztal és a fia felől, otthagyta őket. Elvitte a szerszámait a műhelyébe, ami az udvar hátsó részében állt, s ahol a kalapácsok, fogók mindig egy-egy szegen, polcon pihenhettek. Csizmájának koppanásai elhalkultak, ahogy maguk mögött hagyták a fadeszkás gangot és már a földet taposták.

A kis tűz hamar fellángolt, a bográcsban lévő étel már fortyogott, mikor Graub visszaért. Az asztalon két tányér várta – a kinek megismételt, kinek meg új vacsorát; Melaine magának nem terített. Ő középen ült le, míg a két férfi egymással szemben fogott neki a forró és illatozó levesnek. Eleinte csak a kanalak súrlódása és a roppanó kenyérszeletek megtörése hallatszott, meg néhány halk sóhaj, de úgy tűnt, mintha mindenki a kinti tücsökzenét és más zajokat fülelné az étkezéshez.

Szólni nem akaródzott nagyon. Menthár várta apja szidalmait, illetve a halk és bölcs gondolatokat, amikkel mindig megmondta: mi a jó, mit kell és lehet, mi a helyes és mi a rossz. Ilyenkor kérdésnek felőle helye nem maradt, így meghallgatta az intelmeket – sokadjára már –, és bólintott kissé lehajtott fejjel. Mert hát amit apja mondott, mindig igaz volt, és mindig benne volt a tányér mélyében is.

Graub elhatározta, hogy amint hazaér, beszél fiával. Ketten vagy hárman, de beszélnek. Nem fogja megkérdezni, mi történt ma vele, még akkor sem, ha megint sebekkel teli tér haza. Csak elfogadja a mát is, mint korábban sokszor, és átgondoltan, higgadtan mondja el döntését, s az ahhoz tartozó javaslatát fiának. Aztán, ahogy meglátta a már kezelt arcot, a befordult testet, ami jelezte számára, a fia bokája megint kiugrott, első dühe elvitte a hazaúton összeszedett gondolatait, szavakat és mondatokat…

Most hallgattak, és végül Menthár szólalt meg:

– Ne haragudj rám, apám. Én…

– Nincs miért elnézést kérned – szakította félbe őt a kovács, és folytatta is: – Amikor én annyi idős voltam, mint te, felénk is mindig voltak effélék. Mármint verekedés két vagy több fiú között. Képzeld, még a leányok is hajba kaptak néha. Nem gond, ha megtanulhatod, hogy ki tud pofont adni, és mit tegyél, ha te akarsz neki pofont adni. Ez pedig csak akkor megy, ha kapsz is.

– Ma adtam is… – próbálkozott Menthár, de apja felemelte ujját, jelezve, most ő beszél.

– Amit ma este itt meg kell tárgyalnunk, az a jövőd. Ez nem egy verekedéstől függ, de idővel arra is jó lehet. Sok mindent megtanítottam már neked. Adtam mesterségemből, adtam neked férfiként, hogy magad is azzá válhass. Mindezt úgy, hogy közben képes légy eldönteni, mit is akarsz majd az életben. Nem kenyerünk az erőszak, de abban is segítettelek, hogy ne te kapd mindig az első pofont. Aztán kezedbe adtam egy-egy fegyvert is, bár sem egy bot, sem egy nem harcosként használt íj vagy penge nem hívható fegyvernek mindaddig, míg nem olyan tanít, aki ért is hozzá.

A fiú már felemelte tekintetét a mindig őt mélyen hallgató tányérból, és kezdett előtte kivilágosodni, hogy mit kezd bevezetni apja. Tudta, hogy egy nap eljön majd az a perc, mikor a jövőt kell megbeszélni, és tudta azt is, hogy ez mivel jár. Félni nem félt tőle, de jó volt mindig elhessegetni azokat a gondolatokat. Mert azok változást, nem éppen a megszokott és langyos jelent mutatták meg. A jó melegből meg kibújni sosem akaródzik…

Élete valahogy mindig haladt előre, és ha néha el is gondolkozott azon, hogy egyszer majd felnőttként mit is akar valójában, a felreppenő képek olyan hamar szálltak tova, mint az őszi fecske társaival a faágról. Tízévesként, mikor igazán először vett kézbe apjával fakardot, hitte: harcos lehet, aki majd akár seregbe áll, akár zsoldosként indul neki a nagyvilágnak. Ez aztán mindannyiszor elveszetté vált, ahogy legyőzték a gyakorlásokban. Később elhitette magával, hogy átveszi apja műhelyét. A megélhetéshez minden adottan állt: tudás, ismertség és apja neve. Ám ő nem látta meg a romantikát a kalapács és az üllő csengésében, a fémdarabból eszközzé vagy fegyverré váló folyamatokban. Még a pénzért sem. A tanulást csak annyira vette fel, amennyire látta, hogy azzal lehet boldogulni, de tudta: ő nem lenne képes évekig egy városi iskolában addig okulni, hogy abból megéljen.

A döntést végül mindig valami elvitte, és nem maradt más számára, minthogy bízzon abban: a jövője megoldódik valamiképp. Jön majd egy nap, mikor meglátja a keresztúton az irányt, és akkor az lesz a cél, miért arra fordul, amerre kell.

– Maholnap tizennyolc leszel. Itt, mint tudod, fontos egy férfinak ez a kor, és a további életéhez a Kardtánc.

Melaine a szó hallatán egy aprót megrántotta arcizmait, de nem szólalt meg. Tekintete árulkodhatott volna, de csak kinézett az éjjeli sötétbe és hallgatott.

– Én kovács vagyok és nem harcos. Megmutattam, és még megmutathatnám a szakmát hozzá, segíthetnék még néhány dologban azért, hogy megfelelj a próbán… De én csak egy szintre tudlak megtanítani. Ahhoz, hogy teljes jogú és biztos jövővel rendelkező férfi lehess, aki nemcsak éjszaka megy javítani a szomszédban a szétdöngölt ágyakat, harcossá kell lenned. Ez adhat valódi célt, amit jól tudom, még ma nem látsz igazán. Ezt pedig olyan ember tudja neked átadni, aki vagy harcos, vagy…

– Mester – fejezte be a fiú.

– Nem vagyok meglepve, hogy tudod a válaszokat. Eszes vagy és ezért is szeretném… szeretnénk anyáddal, ha a Kardtáncon teljes sikerrel járhatnál, és tulajdonoddá válna a világoskék kendő.

– Ha ez a kulcs jövőmhöz, mi van, ha akkor is elbukok, ha mester okít?

– Akkor legalább elmondhatjuk, hogy megpróbáltunk segíteni neked. De nem bukhatsz el, mert tudom, hogy képes leszel a többre, képes leszel bebizonyítani önmagadnak, hogy nem neked kell kapnod mindig a pofonokat.

Egy jó ideig csend lett bent. Valahol felugatott egy kutya, máshol egy denevér szárnyai zizegtek, majd távolodva eltűntek az éjben. A lámpácska lángja sistergett, s egyre hangosabbá váltak a fel-feltörő sóhajok.

Menthár érezte és tudta, hogy most kell meghoznia a döntését. Nem volt még tiszta minden, de mégis élesedett benne a kép: ha marad, örökre itt ragadhat. Látta, ahogy Kagge mindig elveri, vagy megalázza, s látta, ahogy nap nap után nézi a határt. S látta, ahogy szerelme köddé válva egyszer olyan távolra kerül a mosttól, amit már nem érhet el…

– Ki, hol és mikor kezdi az oktatásom? – nézte aztán válaszul apja kissé szomorú, de bizakodó tekintetét a fiú, majd anyja felé is küldött egy nyugtató pillantást.

– Ha magad is elfogadod a döntést – mert hát ez a te életed döntése is –, akkor holnap útnak indulhatunk északkeletre.

– Te is jössz velem, apám? – lepődött meg a fiú.

– Ki más mutathatna be a mesternek, ha nem atyád? – nézett rá az anyja, majd folytatta: – No, és a falu, ahol lakik, az is több napi út…

– A bemutatás és a tanításra való felkérés nem az én dolgom lesz – rázta meg enyhén a fejét Graub, és mélyen fia szemébe nézett.

– Hát kié?

– A sajátod. Én elkísérlek a halászfaluig, de Sagan mestert neked kell megkérned. Ha ez sikerül, az a belépőd lesz. Önmagad kell meggyőznöd, hogy tanulni akarsz, hogy miért tanítson.

– Biztos, hogy már holnap indulnia kell? – fogta meg férje karját az asszony. – A lábának még jó lenne egy kis pihentetés…

A kovács intett Menthárnak, hogy mutassa meg a bokáját. A nemrég meggyógyított ízület már nem fájt, már nem is lüktetett, ahogy megemelte apja és a kezében lévő lámpás felé fordította, de még eléggé duzzadt képet mutatott.

– Te vagy a legjobb füvesasszony a környéken – fordult felesége felé Graub –, s tudom, még egy hétig inkább fektetnéd, hogy visszatartsd, de nem tudásod beszél most belőled. Egy napon már nem fog múlni.

– Akkor holnap feküdnöm kell egész nap? Hogyan búcsúzom majd el a barátoktól, ismerőseimtől… tőletek? – vékonyodott el a fiú hangja, mintha megbánta volna a valójában ki nem mondott beleegyezését.

– Estig rendbe jössz annyira, hogy a legközelebbi barátaidat megkeresheted. Bár, ahogy tudom, nincs sok – felelt határozott hangján az apa. – Másoktól meg minek búcsúznál? Egy fiú vagy Abiesben, aki elutazik egy időre…

– „Elutazik”? – kérdezte Menthár.

– Igen. Bár nem szégyen, ha tanítás az oka elmenetelednek, én mégis azt szeretném, ha azt hinnék, a bokád miatt mész a mesterhez. Nem lesz annyi kérdés, és aki hasonló gondokkal küzd, nem kap vérszemet.

Graub nem volt önző és nem volt irigy sem, de jól tudta, kik azok még a faluban, akiknek a fia hasonlóan keresi a megoldást a felkészülésre. Több „nem harcos” ifjú élt Abiesben, és ők mind megoldást láthattak volna Sagan mester okításában. Az pedig, ha vállalja is fia felkészítését, márpedig nagyon bízott benne, akkor több fiú nem mehet hozzá. Ezért kellett, hogy Menthár első legyen, ezért kellett mihamarabb induljon.

– Mindent megteszek, ami tőlem telik – hajtott fejet Graubnak a fia, és látva, hogy apja elégedetten bólint, rámosolygott anyjára.

A család némaságba süllyedt. Mindenki önmagában rendezte gondolatait, jelenét, jövőjét és vágyait. Egyet akartak mindannyian, csak másképp. A családjukat, Menthár jövőjét, a „most” pillanatának megőrzését. Azt, ahogy ott ültek a konyhában, és azért, hogy boldogok lehessenek, fontos döntést hoznak. Olyat, amilyet az itt élők elég gyakran a konyhában tesznek meg, ahol nemcsak a tűzhely, a rajta főzött étel, hanem az összetartozás, a szeretet melege is jelen van.

2. fejezet

Menni kell

Amikor Menthár odaért a folyó partjához, amit megjelölt barátjának, Grabionne-nak, hogy hívja oda neki Elnoraát, megnyugodott. Régen járt már itt, mert mostanában nem ide jöttek le rákot fogni, de jól emlékezett: csendes és nyugodt környék.

A nap halványvörös sugarai kifolytak a hegyek mögé, olyan volt a kép, mintha óriási ecsettel húzott volna csíkokat a kék világba. Az ereje már csendesedett. A mélyzöld hegyek felől – melyek tetején kékek, még feljebb szürkés erdők borították a lankákat – enyhe szellő hozott hűvösséget az amúgy langyos előestébe. Ez pedig jól esett az abiesieknek, hiszen egész nap az év első aratásában dolgoztak. Ott pedig nemcsak tűzött rájuk a nap a magasból, és sehol sem védte őket árnyék, de bizony kaszák és sarlók is jártak; aki betakarított, annak hamar melege lett.

Menthár és kevés barátja is kivette a részét a munkából. Némelyikük kint a falu melletti határban fekvő, hosszan elnyúló, teraszos földeken, másikuk pedig a faluban, színekben, műhelyekben, vagy éppen az aratók és a falu közötti úton segített, hogy a tavaszi búza mihamarabb bekerülhessen a raktárakba, majd a malomba…

A fiú egész nap arra készült, hogy Elnoraának elmondja, egy nap múlva elmegy. Miközben apja kereteket, szegeket és tartókat kovácsolt, ő pedig fújtatót taposott a nem beteg lábával, kalapált és fogókat tartott, agya egyfolytában zakatolt. Kereste a szavakat: miképp mondjon el mindent úgy a lánynak, hogy a valóság mégse kerüljön elő, de ne kelljen hazudnia? Mennyire legyen őszinte és hol hallgasson inkább?

Nem mondhatta el igazi célját. Bár szíve bízott és mindent kitálalt volna, jól tudta: amit ketten tudnak, az már nem titok.

A lány egész nap anyjának segített odahaza. Az Elnoraára nagyon hasonlító asszony – bár bőrökkel foglalkozott Abiesben – most vászonzsákokat öltött össze más nőkkel, akik nem tudtak kimenni a kaszások után kévéket kötni, vagy más munkát végezni. A bőrrel való munka máshol férfikezet igényelt, de a nő olyannyira tudta a művesség minden csínját-bínját, hogy apró és mégis erős kezei alól nemcsak díszes övek, csatos derékszíjak, de lószerszámhoz valók is kerültek ki szép számmal.

Menthár az indulása előtti este leült három-négy barátjával, és tömören elmondta nekik, anyja már nem tudja mindig helyrerakni bokáját; elutazik és keresnek csontkovácsot, vagy mást, aki segít, hogy örökké egyben maradhasson a lába, ne kelljen vele mindig órákat, vagy napokat pihenni, ha kiugrik helyéből egy buta mozdulatnál. Társai viccelve, de mégis enyhén letörve fogadták a hírt, és látszott rajtuk, hogy már most várják: jöjjön haza és mehessenek újra a határba egy nap végén, vagy együtt várjanak egy falubeli mulatságot. Ők nem kérdeztek feleslegesen, nekik nem kellett többet mondani, mint amennyi éppen elég, és ezért Menthár hálás is volt az égiek felé.

– „Az egyszerű emberek gyakran elfogadják a létüket úgy, ahogy van, és nem kutatják annak mélységeit. Ezért lehet boldogabb életük.” – mondta neki az apja egyszer, amikor megkérdezte tőle, mi van a földi lét és a halál után. S ha valahogy kiderül, hogy hová is tart most ő, sosem ért volna véget az éjszaka, és másnap a fél falu már ott tolongott volna az apja házánál…

Elnoraától úgy szeretett volna elköszönni, hogy tudta, ő többet akar majd tudni mindenről, mégse arról szóljon az idő, hogy csak a szavak beszélnek.

A folyó partja laposan indult, majd egy kőperemmel érte el a vizet. Annak oldalain felhabzott a lassú vízfolyás, a vékony nádas olyan zöld és sárga függönyt húzott a környék és ezen hely közé, ami elrejtette az embert a kíváncsi szemek elől. A falu hangjai is elhalványultak, szinte nem is lehetett hallani őket, de még maga a folyó is megnémult. Ritkán csobbant, vagy puttyant egy-egy hal, esetleg hozott a lágy szél valami más neszt a túlpartról, ám az egyre jobban hangoskodó tücskökön túl semmi nem neszelt.

Remélem, hamar tud jönni Elnoraa, mert ha elindul a szürkület, utána még hamarabb mennie is kell– gondolta a fiú, és oldalt fordulva leste a partra vezető, láthatatlan út felőli nádast.

Elnoraa néhány pillanattal később fújtatva érkezett meg. Szőke haja most is összefonva lógott a hátára, szemei, amik rabul ejtették Menthárt, mérgesen tekintettek a félembernyi kövön ülőre. Orrlyukai kitágultak, ahogy megérkezett, és ha a fiú nem nézi a rá szikrákat szóró szempárt, hihette volna, annyira sietett, ahogy csak bírt. Arca pirosan és dühösen villant, száját mérgében vékonyra húzta. Fújtatott egyet, majd mielőtt elkezdte volna mondanivalóját, visszanézett, hogy jött-e utána valaki.

– Mit képzelsz magadról, Menthár, Graub fia?! – szólt a lány viszonylag hangosan és erőteljesen, de mégis visszafogva hangerejét. – Nem elég, hogy izengetsz a lökött haveroddal, de mindezt csak most este?

– Én… nem értelek Elnoraa – állt fel amaz, és zavartan nézett a szuszogó másikra.

– Elhatároztam, hogy nem fogok neked esni, legalábbis nem azért, mert „csak most” teszed. A munka elvitte a napot. Elhatároztam, hogy higgadtan beszélgetünk ma ketten, és ahogy idefelé jöttem, már nem tudtam, mit mondjak. Tudom, hogy miért hívtál…

– Elmondta neked Grabionne? Agyonütöm azt a tökfejet – csapott az öklével a másik tenyerébe a fiú.

– Nem – halkított és lassította a beszédét Elnoraa, majd megrázta a fejét. Szőke hajfonata kissé kilibbent oldalra, és Menthár élvezte a pillanatot. Bár a lány nagyon kemény és elviselhetetlen tudott lenni, ha dühöngött, de ez egyben jól is állt neki. Kiemelte a fiúnak kedves, szikrázó szemeit, apró, rezgő fülcimpáit és reszkető ajkait.

– Eldöntöttem, hogy meghallgatlak – folytatta Elnoraa, s intett, hogy üljenek le mindketten arra a kőre, amin az imént még csak a fiú ült.

Menthár nem értette a lány szavait. Ha nem a barátja pletykált, akkor honnan tudja, amit tud? Mindent tud, vagy csak azt, hogy ő elmegy, netán azt is, hogy miért?

– Beszélj! – szólt rá a lány, és megigazította világos szoknyáját.

Miközben levette kicsi lábáról a saruját, megmasszírozta finom ujjaival a lábfejét, majd belelógatta a hűvös és lágyan zubogó vízbe, visszanézett Menthárra.

– Én csak azért kértelek meg, hogy ide jöjj, mert holnap el kell utaznom – kezdte a fiú, és még mindig viaskodott, hogy mit és hogyan mondjon. – Tegnap nem esett bajod hazafelé?

– Ne beszélj mellé! El kell utaznod? – csattant fel Elnoraa.

– Igen, „kell”… Nehéz, mert… most, hogy én… mi… izé…

– Mi a nehéz?

– Az, hogy itt kell hagyjalak – felelt szinte azonnal Menthár.

– Igen? Hiszen másokat is itt kell hagynod.

– De őket… őket nem…

– …nem szereted? – enyhült meg Elnoraa, utána azonnal megkeményítette magát. – Mondd meg az őszintét nekem: az a nehéz, hogy kimond felém az érzéseid, vagy az, hogy emellé azt is bevalld: miért kell, hogy elmenj?

A fiú a lelkében sokkal nagyobb csatát vívott, mint a lánnyal. Esze és tudata a féligazságot engedte volna neki, hogy elmondja. A szíve, ami látta a lány keménysége alatt, hogy legszívesebben sírva fakadna és odabújna hozzá, pedig mindent őszintén bevallott volna…

– Apámék szeretnék, ha végre meggyógyulhatna a bokám, és ezért indulok holnap reggel – szólalt meg egy kis idő után.

Elnoraa lehunyta szemét, majd enyhén ismét megrázta a fejét, és amikor végül kinyitotta a szemhéját, a túlpartot nézte. A tekintete olyannyira a távolban járt, ha képes rá, átszúrja a hegyet, ami kicsit arrébb már jócskán emelkedett. A vidék hangjai feltörtek. Ritmikusan hullámzott a ciripelés, valahol mélyen a fák között kiabált egy kakukk, és nagyon mélyen zsongott a falu is a nádason túl. Ennek ellenére mégis erős volt a két ember között a pillanatokig tartó csend. A fiú már hallotta szíve dobbanásait, már egy nyelése is olyan dübörgőnek hatott, mintha lavina zuhanna alá a távoli hósipkás hegyről.

– Hazudsz nekem. Ez pedig jobban bánt, mint az, hogy elmész – állt fel a lány, és jobb kezébe vette lábbelijét.

– Hazudok?

– Igen. Tudom, hogy miért „kell” elmenned, és ennek csak az egyik része a bokád. Így akkor az is bizonytalan, hogy valóban szeretsz…

– Nem hazudok – nézett fel rá a fiú, és sóhajtott egyet. Az viszont igaz, hogy az indok, amit mondtam, nem teljes.

– Tudom. Anyám hallotta, amikor a te édesanyád elsuttogta az igazságot Kimbora szerzetesnek a malomnál. Tudod, kíváncsi voltam, mit mondasz majd nekem.

Megint megkukult a két ember között a világ egy percre. Lelkek és szavak csatáztak hallgatagon; mozdulatok és bűnbánó tekintet, szemrehányó nézés vívott párbajt a parton.

– Én pedig nem a teljes igazságot mondtam – kezdett beszélni a fiú –, legalábbis arról, hogy miért megyek el. Amit érzek…

– Az pedig szintén csak félig lehet igaz. Tanulj meg bízni, és utána szerethetsz is – halkult és komolyodott el gyorsan a lány, majd megtörölte könnyes szemét. – Jó utat neked holnapra, és ne félj, én nem mondom el senkinek a valódi okot az elutazásodról… – szólt Elnoraa, majd megfordult és olyan gyorsan rohant el a partról, hogy Menthárnak felelni sem maradt ideje.

Nézte, ahogy Elnoraa karjai félrecsapják a sás leveleit, ahogy lábával letiporja a hosszabb fűszálakat. Mikor a lány végleg eltűnt, és már a sás is mozdulatlanná vált, visszaroskadt a kőre. Szája néma kiáltásba fagyott. Lélegzetet nem véve becsukta ajkait. Lehajtotta a fejét és a zöld békalencsék ringatózását leste a kövek között.

Ordított volna, mint egy gyerek, és ugrott volna, hogy bocsánatot kérjen. Miért nem mondta el a valódi okot? Miért nehéz egy ilyen egyszerű dolgot megbeszélni azzal, akit szeret? Miért vizsgáztatta a sors őt itt, és miért bukott el egy olyan dolgon, amit, ha csak könnyen kezel, akkor bebizonyíthatta volna Elnoraának: érzései erősek és bízik benne annyira, hogy megosztja vele a titkot? Némán tette fel a kérdéseit, most a hullámzó víznek, de az nem felelt, pont úgy, mint ahogy időnként sem a cipője, sem az asztalon lévő tálban lévő étel nem tette ezt meg soha.

***

Az első kakasszó belerikoltott a még sötét hajnalba. A többi már csak követhette, de ettől, ha lassan is, megindult valami zsibbadt mozgás, valami gyenge zümmögés a faluban. Lomhán nyíltak az éjszakára bezárt zsalugáterek, ásítva léptek ki az ajtók elé azok az emberek, akik ekkor még nem kezdtek munkába, de már régen elfelejtették álmaikat. A keleti ég alján világosodni kezdett. Színesen jelezte a nap, hogy itt a reggel, de még sem ereje, sem fénye nem lehetett igazán; azt éreztette a kinti világgal, mintha még hidegebb lenne, mint éjszaka.

Graub és Menthár az utolsó házak között poroszkált Árnyékkal, és a tegnap bérbe vett másik hátassal; annyira korán akartak indulni, ahogy csak lehetett. Egyrészt minél kevesebben állítják meg őket, utólag annyival könnyebb elmondani a féligazságot, másrészt hamarabb elérik útjuk célját. Menthár éjjel nem tudott aludni. Gondolatai a mai induláson, az elkövetkező időkön és Elnoraán jártak. A gondolatai olyan gyorsan kergették egymást, mint ahogy a nyári fecskék cikáznak eső előtt a föld közelében legyek után kutatva.

Tudta, hogy igaza van a lánynak, és azt is tudta, hogy bár keményen szóltak a szavak, az ilyen elválás mégis fájt Elnoraának. Makacs és flegma tudott lenni; nagyon fenn hordani az orrát, de az utóbbi időben megismerte annyira, hogy belásson az álarca mögé is. Mert kifelé egy kőkemény arcot, hideg és kiszámíthatatlan viselkedést mutatott szerelme, de rejtve ott élt benne a mosoly, a lágy és kedves hangok, bájos pillantások sokasága…

A folyóparti rövid, de annál határozottabb elköszönés nem úgy sikerült, ahogy szerette volna, de rájött: talán így könnyebb is lesz mindkettőjüknek. Neki menni kell, bár inkább maradna, és örökké fogná a lány kezét, a jövő miatt ezt a döntést kellett meghoznia. Most ez nem jó, de talán mire hazaér, megnyugszik és még jobban fog örülni neki. S talán várja is őt…

Anyja hajnalban már csomagot készített az útra, és amikor apjával mindketten megjelentek a konyhában, csak szó nélkül intett fejével a jókora batyuk felé a padon. Aztán ő is csak hallgatott hosszan, s nem nézett egyik férfi szemébe sem. Végül mégis odalépett fiához és átölelve tartotta sokáig.

– Egy tizenöt és fél évet megélt fiút engedsz most el, Melaine, de egy majdnem férfit kapsz majd vissza, mikor megjön – mondta halkan Graub, és mosolyogva hozzátette: – Fakardos és falovacskás pisis még mindig, de ha visszatér, remélem, a kard mellett azért tudni fogja, mire való még a micsodája.

– Már megint disznó vagy, Graub – felelt kissé erőltetetten mosolyogva a nő, és elengedte fiát.

– Erről jut eszembe, Menthár – fordult a fiúhoz a kovács –, ezt a kardot a minap fejeztem be.

A férfi egy vászonba csomagolt és bőrhüvelyben lévő pengét nyújtott át fiának. Amaz kitekerte a fegyvert, majd lassan kihúzta a dísztelen, enyhén barna tokból. A konyhában lévő mécses lángja megcsillant a fémen, ezüstös villanást varázsolva Menthár arcára. A markolat egyszerű volt, ahogyan a kardgomb és a keresztvas is; a kovács tudott volna nagyon cirádás berakásokat is varázsolni a fegyvernek, de azt tartotta: legyen jó és használható, ettől lehet kevésbé díszes is. A penge egyenesen meredt előre és nem vaskosan, közepén egy vékony vércsatorna tett arról, hogy még könnyebb legyen használójának.

– Az alapokat megmutattam már neked, és bár jócskán kalapáltál már velem a műhelyben, tudom, hogy hosszú csihipuhira nem vagy képes. Még. De talán mire hazatérsz, minden olyan szépen simul majd egybe, mint ahogy magam készítem a vasból az efféle lapos dolgokat.

Menthár mélyet sóhajtott és csak azért nem ölelte meg hirtelen a szüleit, mert erősnek akarta mutatni magát. Még nem érezte magát férfinak, de gyerekként sem akart viselkedni. Így rájuk nézett és csak annyit mondott:

– Köszönöm.

A két lovas éppen kiért Abiesből, és rákanyarodott a hegyről levezető, enyhén kanyargós útra, mikor a fák közül Elnoraa toppant eléjük. Látszott rajta, hogy sietett, s hogy tudta, mikor és hol kell lennie, ha el akarja őket érni. A felkelő nap csak halványan rajzolta körbe vékony alakját; olyan volt a kép, mintha egy égi tünemény reppent volna a férfiak elé. Zavartan felnézett a mének hátán ülőkre, majd odalépett a fiúhoz, mikor az megállította lovát.

– Én… csak azért jöttem, mert szeretnék elnézést kérni és elköszönni tőled – nézett fel kék szemeivel Menthárra, aki a pillantásától zavarba jött.

Graub csak bólintott egyet, néhány lépéssel előrébb ment lovával, aztán a távoli lejtőkön leszaladó út végét figyelte. A fiú leszállt a nyeregből, majd határozott és mégis kissé bizonytalan mozdulattal magához vonta Elnoraát. Aztán, mikor amaz szinte belefúrta magát a fiú mellkasába és erősen magához szorította, már ő is így tett. Egy pillanattal később felemelte a fejét és gyengéden megcsókolta a lány száját.

– Mennem kell – szólt halkan, és hátrébb lépett Elnoraától.

– Igen. Én hoztam neked valamit. Ha elfogadod és viseled, akkor veled leszek, amíg hazatérsz. Legyen ez három hét, vagy három hónap… – nyúlt egy kis vászontarisznyába Elnoraa, és nem nézve a fiú őt figyelő tekintetét, egy fekete, bőrből készített karkötőt adott Menthárnak. Az elvette és némán megnézte az ajándékot.

A kétujjnyi széles dolog peremén egyszerű keresztfonás zárta le a széleket, a közepén hasonló, csak jóval összetettebb társa domborodott ki az erős és félig kemény anyagból. A végét fémcsatok zárták le, hogy ezekkel tudja a gazdája felerősíteni csuklójára, amit most a fiú meg is tett. A mozdulatot már Elnoraa fejezte be, és ahogy a pántok alulra kerültek, ekkor vette észre a kézfeje irányában, középen kidomborodó „E” betűt. Ujjával megsimította, s megint ránézett a lányra.

– Éjjel készítettem neked. Siettem, hogy oda tudjam adni ma reggel, mielőtt elmész…

– Ez erőt és kitartást ad majd, hogy amikor hazatérek, itt leszel.

– Itt leszek és várlak.

– Ha estig el akarjuk érni Heopét, jó lenne indulni – szólt hátra Graub, de nem fordult meg a nyeregben.

A fiú és a lány némán ismét megcsókolták egymást, végül Menthár felszállt a lovára. Megigazította ajándékát, megbökte az állat véknyát és poroszkálásba kezdett.

– Vigyázz magadra, Menthár – szólt utána Elnoraa, és végignézte, ahogy a két lovas aláereszkedik a hegyről.

Mire a napsugarak beterítették a lankán a tölgy- és bükkfákat, s a két lovas eltűnt egy kanyarban, a lány is visszaindult Abiesbe. Szomorú volt, mégis mosolygott a világnak. Nem tudta, a fiú mikor tér vissza, vagy mikor térhet vissza, de érezte: mindenből erőt merít majd, hogy a várakozás ne legyen nehéz.

***

Az égen kevés felhő játszott a napot követve, némelyik – mire a fiú elbambulva megnézte volna – eltűnt, másikuk meg kétszer nagyobb lett. A lassan haladó páros keveset beszélt. Graub nem akart túl sokat és bölcset mondani, fia pedig hol a múltban, hol a nem látható jövőben járt. Akadt volna kérdése is, de némelyiket azért nem tette fel, nehogy gyerekesnek tűnjön, másikójukat pedig apja nem tudta volna megválaszolni.

Az utat övező kis erdő, amiből szinte kisikoltott a madarak kórusának éneke, halványzölden adott némi árnyékot. Csak gyengét, és azt is inkább csak a száraz és aprófüves, két vonalban futó kocsinyomok széleire.

Ahogy alább ereszkedtek, az út egy kis völgy mellett haladt el. Az időközben mögöttük hagyott erdő, megművelt föld, vagy szőlősorok szőnyege már nem Abieshez tartozott, hanem Heope falujához. A lankákon, a tőkék tetejénél a földbe ásott pincebejáratok világítottak kőfalukkal és faajtajaikkal; ha valamelyiknek kellett tető, azt nád fedte be. A pincék és külterületi földek alján egy ér futott némán, hozzá foltokban egy-egy sásoszlop is tartozott.

– Ez már a Makkos-völgy vége – mutatta Graub fiának, pedig jól tudta, hogy ismeri a környéket amaz.

– Igen, jól látszik, az itteniek annak ellenére kijárnak ide, hogy ez még messze van a falutól.

– Van, aki némi többletbevételért, és persze a sajátnak mondható borért csinálja, de van olyan is, aki nem lent él, hanem itt. Na és állítólag, mivel itt közel az erdő, jobb a talaj.

Némelyik földön láttak kapálgató embert, de amúgy szinte kihalt volt a táj. Átvágtak a patakon, aztán felkaptattak a másik oldalon. Követték az utat, s elhaladva a szélen fekvő búzamezők mellett, ahol sokan dolgoztak, már látták a távolban a falu apró házait.

– Ha nem te kéred meg majd a mestert, akkor csak egyszerűen elkísérsz a halászfaluig, onnan meg visszajössz? – szólalt meg Menthár, és kiemelte bőrtömlőjét lova nyerge mellől.

– A parton már nem érhet nagy baj, de addig nekem is jobb, ha látom, biztosan elérsz oda. Anyád igencsak nehezen engedett el, és meghagyta, ha ez kell a próbádhoz, addig menjek veled.

– Hiszen nem egyszer jártunk már a fiúkkal több falunyira Abiestől – nézett furcsán apjára a fiú, és visszadugaszolta a tömlőt.

– Én tudom, hogy nem vagy már gyerek, és azt is, hogy errefelé nem nagyon érne semmi baj. Az öklöd már használod – bár, ahogy láttam a napokban, a faluban is elcsépelhetnek épp –, no és a kard sem idegen nagyon. Javaslom, mégis – ha bírja a bokád, és kell – inkább szaladj el az elől, aki pengét emel rád… De édesanyád ezt kérte.

Menthár erre nem tudott mit mondani. Ha az anyja kért valamit az apjától, azt teljesíteni kellett, és a végrehajtásban egy cseppet sem volt benne a kényszer. Egyszerűen egy kérés volt, amit atyja szeretetből, tiszteletből, vagy más okból, de mosolyogva teljesített. Itt a mosoly nem egy álarc mögé bújtatott dolog volt, hanem őszinte érzésből fakadt.