Somogyváry Gyula

Virágzik a mandula…

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

...Furcsa virág a mandulavirág

Sokszor esztendőkig hiába keressük. Lombja, Levele hajt a fának, de virágját nem adja ki.

Azután egyszerre, valamelyik tavaszon csudát tesz. Annyi a virágja, mint semmiféle más fának. Egyetlen hatalmas, vidám bokréta az egész fa.

Furcsa virág a mandulavirág. Ha nem hívja leghangosabb kürtjével a tavasz: nem hajt. De ha kihajt, akkor elsőnek hajt ki minden virágok között. S akkor kihajt olyan korán, mikor más fák, más virágok még csak nem is álmodnak a tavaszról.

S aztán, egy éjszakán lehull csaknem az egész virágcsoda róla. Egyetlen szélroham leráz róla minden virágot, melynek nem voltrendelése, hogy kössön s teremjen. Alig marad rajta.

Ami lehull, virágként hull le, gyönyörűségként hal meg tavaszi mámorban, fiatal varázsban.

S ami rajt marad a fán néhány árva virág leveti szirmait, kopott, szürke termés lészen, s csontpáncélt ölt ruhája alá. Ha meghámozod: kemény, mint maga az irgalmatlanság Pedig belül édes, tiszta és jó mint a kenyér s mint a becsület. Ámbár van olyan is, amely megkeseredik. Arra se haragudjatok, nehéz a sors, a mandulasors. Annál inkább szeressétek azt, amelyik szürkeségben, keménységben s dáncélban is megmaradt édesnek!

...Furcsa virág a mandulavirág.

Ritkán hajt, de ha hajt, akkor...

I

„Őrmester úr, mitül véres a lába,
Talán bizony ellőtték a csatába?”
„Ellőtték a jobb lábam a hajlásba,
Meg köll halni, fiaim, a csatába!”

(Bakanóta 1914-ből)

...Akkor lehetett egy óra.

Érdemes lett volna számolnom, hogy hányadszor ásítottam már azon az éjszakán. Nyilván az ezrediknél tartottam volna. Mert ásít az ember, ha álmos és ha fázik.

Én pedig nagyon álmos voltam. Előtte való két éjszakán folyton a lőréseknél állottunk, mert jobbra tőlünk, a San Michele kúpján egyre próbálkozott az olasz. A váradi honvédek ugyan mindannyiszor visszaverték, de azért a debreceniek két zászlóalj át esti szürkületkor mégis közelebb tolták a kúp mögé, s a Wippachtól le a tengerig: riadókészültségben állott az egész front.

Két éjszaka hát nem aludtam semmit.

Aznap, meg egész napon át, aknavetőtűz zuhogott ránk, s a mellvédek kőrakása vagy tíz helyen is beomlott az árokba. Egész délután a köveket szórtuk ki, no meg a dobokat figyeltük.

Mert ez volt akkor a háború divatja.

A hadviselés a föld alá vonult.

Olasz is, magyar is egyre robbantott. Aknákat, folyosókat fúrt az ellenfele alá, hogy azután, ha kellő helyre ért, meghordja az aknasikátor végét ekrazittal, s fölrobbantsa a szemben lévő árkot.

Hát erre kellettek a dobok meg a vizesdézsák. A dobok bőrére vetett néhány babszem, vagy a dézsák vizének rezgése elárulta, fúr-e az ellenség.

Aki nem próbálta, nem tudj a, milyen irgalmatlan dolog volt a dobok meg a vizesdézsák figyelése. Hiszen a babszemek meg a víz egyre rezegtek. S az embernek milliószor eszébe jutott: hátha most készült el alattunk az akna, hátha most hordták tele dinamittal, hátha most, ebben a percben gyújtják a kanócát, s egy perc múlva már nem leszünk. Mert szerencse dolga az egész. Lám, a múltkor is a 46-osok alá fúrtak az olaszok. Puszta szerencse, hogy idejében kiürítették az árkot, s a robbanás az üres vonalat röpítette légbe.

De ezen a harmadik éjszakán már semmire sem gondoltam. Kezem, lábam olyan volt, mint az ólom. Úgy éreztem, hogy nagy szöges bakancsaim valójában már nem is idegen testek rajtam, hanem hozzám nőtt, hozzám tartozó testrészek. Akár a körmeim, a hajam vagy a fülem. Hiszen második hete, hogy nem voltak lent a lábamról. Nem éreztem a különvalóságukat. Valami fásult zsibbadás futkározott a tarkómtól le a talpamig. S ötpercenként néztem rá az órám világító számlapjára.

Este kilenc órakor vettem át a szolgálatot Juranics hadapródtól. S hajnali két órakor kellett felébresztenem Sós hadnagyot, az utánam következő vonalügyeletest.

Fél kettő már régen elmúlott, de hol volt még a két óra, teremtő Isten!

Elbotorkáltam a jobbszárnyra. A csatlakozáshoz. A fejem behúztam a vállaim közé, mert a harmadik szakasznál alig méteres volt az árok meg a mellvéd, a digó géppuska pedig egyre odapittyegetett.

Sötét volt, pogány sötét. Csak percekre suhant el fölöttünk az olasz fényszóró sugárkévéje vagy egy-egy égnek szálló rakéta. Olyankor jól láttam az árkot s a vonal mögött lévő fenyőerdő széthasogatott csonkjait. De utána még sötétebb feketébe burkolózott minden. Csak messze, a Podgorán fortyogott szakadatlan villogással a két front.

Óráknak tűnt, amíg elértem a szárnyra, mert százszor is belebotlottam egy-egy alvó honvéd testébe vagy a mellvédekről lecsúszott homokzsákba. Az őrszemek a lőrésnek dőlve, álmosan horkantak össze, mikor elmentem mögöttük. És fásultan, halálra fáradt szajkó módra dünnyögték mondókájukat:

Tizedik Biene[1]... harmadik szakasz... négyes számú belső figyelő... Előrefigyelek... semmi különös...

Már az első szavuknál megismertem őket.

Ez az öreg Harangozó volt. Tegnap íratott velem a feleségének Nagykátára, hogy mégis adja el a borjút. Amaz pedig Klincsok Janó volt, a nagyétkű tót. A tornóci juhász, aki egyre várta a felmentését, mert ígérte hazulról a jegyzője.

Jobbra, lent a lejtőn, a vonal mögött, járőr bukdácsolt a dolinán át. Nyilván az előrevont debreceni tartalék zászlóaljtól.

Aztán újra csönd lett.

Ásítva, le-lecsukódó szemmel botorkáltam tovább.

Csönd.

Távolban rakéták és fegyverropogás.

...Megálltam egy harántgát mellett, s kivontam jobb kezem a nyirkos bekecs zsebéből, hogy meglássam az óralapot a csuklómon.

S akkor rám szólt valaki:

Állj, ki vagy?

Vonalügyeletes a tizedik Bienéből!

Jelszó?

Dragoner. Jelhang?

Dolomiten! Rendben van. Tovább!

Előreléptem.

Nyurga árnyék magasodott előttem. A váradi honvédek szárnyszakaszának zászlósa.

Szervusz!

Szervusz!

S mindketten ásítottunk az álmosságtól és a borzongástól. Mert fáradtak voltunk és nyirkosak.

Néztük a fortyogó Podgorát, melynek púpja óriási tevehátként domborodott föl a fényszórók kévéjében. Az oldalában hosszú, tüzes hernyóként húzódott a puskázó rajvonal.

Nyomják a Podgorát, testvér dünnyögte a szomszéd.

Nyomják. Most ott próbálkoznak.

Édeskés, émelyítő halottszag húzódott felénk, és borúsan, álmosan dőltünk a mellvédnek.

Valahol a sötét végtelenségben megláttam Vénusz csillagát.

S abban a pillanatban hűs tengeri szél legyintett felénk délről, az Adria felől.

A hajnal.

S ugyanakkor fény lobbant meg messze délen, az összelőtt Bagni-fürdő mögött, mélyet morrant egy hosszú csövű ágyú, huhogva, hosszan huhogva szállott el fölöttünk roppant gránátja, s messze hátul, a Vallone-völgyben robbant földrengető zuhanással.

A disznó Sdobba-üteg! morgott a koma. A konyhásokat lövi.

Kezdődik a pokol! bókoltam rá, de már nem éreztem szavaim súlyát.

Egy ideig még ott ásítoztunk, aztán elköszöntem.

Szervusz!

Szervusz!

És ballagtam vissza az árkon.

A hatodik harántgátnál lehasaltam a mellvéd alá a babszemes dobra, s a köpenyem alatt rávillantottam a villanylámpámat. Rezegtek a babszemek.

Ötödnapja rezegtek.

Sóhajtva mentem tovább.

Egyszer-egyszer még fölnéztem az égre, a ragyogó Vénuszra, homályos gondolatok hazavittek az anyámhoz, láttam a József körúti fákat, és százszor is megnéztem az órámat anélkül, hogy fölfogtam volna, mennyit mutat.

A második szakasz vonalában járhattam már félig ébren, félig alva, amikor messze, bal kéz felöl lilásodni kezdett az ég alja.

Hajnal, hajnal... motyogtam kábult fejel, s vittek, vittek a nagy szöges bakancsok.

Végre benyitottam Sós hadnagy födözékébe.

Ahogy betettem az ajtót, rávillantottam a villanylámpámat.

Hanyatt feküdt a deszkaágyon. A szája nyitva volt, s a melle úgy járt, mint a fújtató.

Hebegve ébredt, amikor felráztam.

Ki az, mi az, micsoda?

Én vagyok, hadnagy úr. Két óra. Átadom a szolgálatot. Csönd van odakint... Csak a babszemek rezegnek.

Nem szólt. Ült a kemény deszkalapon kábult közömbösséggel, és soká tartott, amíg legyűrte, szegény, az álmot.

Hanem azután fölhorkant, ásított, cigarettára gyújtott, összehúzta magán a derékszíjat, s fölállott.

Jól van, pajtás morogta -, átveszem a szolgálatot. Eriggy aludni! Tán szerencséd lesz, hogy kialhatod a hat órádat.

Felém nyújtotta a kulacsát. Rumos katonakávé volt benne. Kicsit megsavanyodott már, de jó volt. Aztán ő is húzott belőle, s kibotorkáltunk az ajtón.

Akkor már pirosan égett a hajnal mögöttünk, a Hermada sziklatengere fölött.

A futóárok végén megállott a hadnagy, ásítva dóit a sziklafalnak, én meg eltopogtam az odúmba.

A rajkályha már régen kialudt, de a legényem forró kávéval várt. Hogyan csinálta, nem tudom.

Levágtam magam a deszkalapra, s lehunytam a szemem. Csak a derékszíjat lazítottam meg magamon egy rántással.

Aludni!

Teremtő Isten, ez a legszebb rendelésed a földön. Aludni! Csak ne jöjjön közbe semmi. Csak hat óra hosszat...

Zászlós úr pusmogta a legény -, itt a kávé. Jó rumos. Tessen meginni.

Csak a fejemmel intettem, hogy hagyjon.

Dehogy hagyott. Ismerte ő már a fáradtságnak ezt az állapotát. Az embergép lejárását, amikor már minden mindegy.

A számhoz nyomta a forró kulacsot. S a gégém az ösztön örök kötelességtudásával megindult. Ittam, nyeltem. De már nem voltam ébren.

Forró gyönyör bizsergett végig rajtam.

Ittam s aludtam.

S végül csak aludtam...

Tíz percet-e vagy két óra hosszat? Ki tudja?

***

A legényem rázott.

Zászlós úr! Zászlós úr! Szolgálati jegyet hoztak a zászlóaljtól.

Kint gránát vágott le valahol a közelben, s reszketett a föld.

Nem soká alhattam, mert az éjszaka utolsó árnyai még bujkáltak a dolinákban meg a Vallone-völgy fölött.

Betűztem az írást.

Zászlós úr haladéktalanul adja át szakaszát a 3. századtól oda áthelyezett Molnár hadapródjelöltnek, s teljes felszereléssel jelentkezzék a zlj.pságnál.[2]

Bambán bámultam magam elé, s valami gyerekes magam szánása kerekedett bennem.

Istenem, hát nem hagynak aludni!

Súlyos hátizsák mozgott el a fedezék tenyérnyi ablaka alatt.

Aztán nyikkant az ajtó, szöges bakancsok csikordultak a sziklapadlón, nagy vörös kéz lendült a sapkához, s rekedt hang dörmögött felém:

Zászlós úr, Molnár hadapródjelölt alázatosan jelentem, bevonultam, s átveszem a szakaszt.

Jó, jó, pajtás motyogtam -, de hát mi ez? Épp az imént dűltem le. Hulla vagyok.

Pedig most ne aludj, zászlós úr, mert én a te helyedben az égig ugranék örömömben.

Nagy sokára értettem csak meg, mit beszél.

Nagy tisztipótlást kapott az ezred. S a régebbiek közül néhányat pihenni küldenek a front mögé. A kiképző csoportokhoz. Bauer hadnagy, Látrányi hadnagy meg én: aló, vissza!

Hű, a teremtésit, Feri, készülj!

Fürge kézzel kapott cókmókunk után a legény, én meg kibotorkáltam a kadéttal a vonalba, hogy átadjam neki a szakaszt.

S azután útra kerekedtem.

A segélyhely sziklahorpadása előtt óvatosan lépő sebesültvivőket értünk el.

Kit visznek?

Tüske őrmester urat!

Milyen sebe van?

Fejlövés. Nagyon rosszul van. Nincs is eszinél.

Összefacsarodott a szívem. Valamikor egy századnál szolgáltunk. Teremtő Úristen, hát mindenkinek ez a vége?

Néma Miatyánkkal loholtam előre.

Hat órakor már Marcotiniben voltam.

Az alezredes megveregette a vállam, az ezredsegédtiszt szerencsés kutyának nevezett, s én mindent felejtő, bódult örömmel indultam neki a görzi[3] útnak.

Hol volt akkor már az álmosság?

Előttem lángolt a későn kelő februári nap, mögöttem pedig dörömbölve zúgott a Doberdo.

Balra fönt a hegyeken fehéren szikrázott a hó, körülöttem gyáva zöldbe igyekeztek a tar sziklák, majd elém tárult a Wippach fényben fürdő völgye.

Minden lobogott, lángolt azon a reggelen.

A nap, a víz s a tavaszba zsendülő Karszt.

S a vérem úgy zsongott édes bódulatban, hogy szinte beleszédültem.

Két szöges végű bot s négy bakancs kopogott az úton.

A legény meg én.

A sötétből mentünk a világosságba.

A halál felől az élet felé.

A vérből és virrasztásból a nap felé.

...Azon a tavaszon fordultam huszadik évembe.

II

Nincs szebb rózsa a pünkösdi rózsánál,
Nincs jobb ember a főhadnagy urunknál.
Jobb szemére vágja a tiszti sapkáját
Szabadságra vezeti a századját.

(Bakanóta)

Valahol Ranziano táján üresen haladó lövőszer-oszlop kocsisorát értük el.

Attól kezdve úri módon utaztunk.

Kurjongatni szerettem volna ott a ránk boruló kocsiponyva alatt.

Az a halálos dermedtség, amely odakint az árokban a fáradtság s a halálra való elszánás nyomán ráfagyott a lelkemre, s melynek zúgó bódulatában, ébren is félig alvó állapotában alig volt súlya már e szónak: élet vagy otthon, mondom, ez a semmihez sem hasonlítható, végtelen közöny úgy olvadt bennem, mint a hó, ott fent, magasan, a völgy mentén húzódó hegyeken.

Emberek, emberek, akik sohasem jártatok a halál nagy parádéjában, ti nem tudjátok, milyen édes az élet! Szakadtan is, rongyosan is, összekarmoltan s halálra csigázottan is gyönyörű ez a mi gyönge kis emberéletünk!

S alig hiszem, hogy közületek, kik nem voltatok odakint, egy is elhiszi mosolygás nélkül azt a szédült örömöt, amit akkor éreztem, amikor az első mozdonyfújást hallottam a sanct-danieli vasútállomáson.

Emberek, emberek, kik nem állottatok Halál generális szörnyű szemléje alatt, ti nem hihetitek el nekem, hogy dadogott a szavam az első rőtre festett marhakocsi láttára, amely ott állott a síneken, s kopott oldaláról kiáltva szólott hozzám ez a három betű: MÁV.

Higgyétek el nekem: sírni lehet az örömtói egyetlen otromba, érzéketlen, vörös vasúti kocsi előtt is, amelyen ez a három betű van: MÁV.

MÁV.

Csak három betű, de: béke. Csak három betű, de: biztonság. Csak három betű, de: Magyarország. S ha Magyarország, akkor az édesanyám és minden, amit már elhagytam, aminek elvesztését már elszámoltam, minden, ami úgy tűnt előttem, mint valami régen elsüllyedt, s íme újra, ezer ragyogó, friss színnel felmerülő tündérvilág.

***

A füstös, kopott váróteremből, a nyüzsgő csukaszürkék tömegéből Bauer meg Látrányi rohant rám.

Öleltük egymást veszettül, veregettük egymás hátát, tele volt a szemünk könnyel, és mégis röhögtünk, röhögtünk, röhögtünk... Ezer kérdés és félbemaradt válasz között szüntelenül lökdösődtünk, meg csapkodtuk egymást a lövészárok durva, de gyermekien tiszta barátságával.

Röhögni való volt, hogy: élünk!

S ahogy ott kamaszkodtunk, viháncoltunk, ránk reccsentett egy irattáskával szaladgáló szemüveges, pisze orrú kapitány. Ragyogó csizma volt rajta, remekbe szabott lovaglónadrág s töretlen, pompás zubbony. Még hajtóka is volt a gallérján, gyönyörűen vasalt piros-fekete vezérkari paroli.

Összehúzott szemöldökkel szólott ránk. Németül beszélt, de érzett a szaván, hogy pemák[4] az istenadta.

Azt kérdezte, vajon nem tudjuk-e, milyen magunk viseletével tartozunk a tiszti állás tekintélyének.

Álltunk előtte.

Rajtam forró vérhullám csapott keresztül, Látrányinak elborult a szeme, de Baueron láttam, hogy belülről még mindig kacag.

Nem feleltünk, csak álltunk a haragvó csecsekatona előtt. Az meg nyilván válaszra várt, mert a szemüvege vészjóslóan villogott felénk, s keseszínű kis bajusza úgy mozgott, mint valami izgatott egéré.

Ahogy észrevettem ezt a mozgó kis szőrvacakot az orra alatt, hát egyszeribe fölgurgulázott bennem a nevetés. Erőmbe került, hogy hangosan el ne vihogjam magam. Ugyanakkor Látrányinak is szemébe tűnhetett ez a vicces kis egérbajuszka, mert akkorákat nyelt, hogy elfojtsa a röhögést, mint egy bálna.

A kapitányka pedig várta, egyre várta a választ, miközben a bajusza vége mind viharosabban rezgett.

Végre kicsattant megint:

Wird endlich hier eine vernünftige Antwort gegeben?[5]

Bauer meg én jól tudtunk németül, hát megértettük, hogy Mars isten e zordon és kitűnő katonája most alázatos és megszeppent választ vár. De a jókedvünk csak nem akart elmúlni. Fuldoklottunk a visszatartott vihogástól. Látrányi nem értett germánul, hát csak ránk forgatta a szemeit, s kétaraszos válla rengett a benne háborgó röhögéstől.

Wie? Was?[6] hörögte újból a kis cselák[7], s fenyegetően igazította meg hóna alatt az aktatáskát.

Erre már megszólalt Bauer. Pozsonyi gyerek volt, hát úgy tudott németül, mint akár Hötzendorfi Conrad főgenerális, de most az egyszer amolyan tiszaháti németséggel válaszolt:

Her hokman... vir zein front-ungaren... javol... nix dejcs gesprechen... nur bajonett-auf... hurrá...[8]

A kapitányka erre tehetetlenül sarkon fordult, s továbbcsörgött, mi pedig szinte fölnyerítettünk a vihogástól.

Tedd rá, pajtás! kurjantotta Látrányi Bauernek, s odatartotta eléje a jobb keze fölfelé fordított, csúcsba szorított ujjait.

Mert ez volt akkor a frontkamaszok szokása. A „tedd rá!”. Mikor is az ember ugyancsak összecsippentette a jobb keze ujjait, a végüket rátette az eléje nyújtott ujjakra, hogy aztán egyszerre szétsimuljon a két kéz, s kemény, testvéri kézfogásra kapcsolódjanak össze a tenyerek.

Tedd rá! Ezzel aztán kitoltunk!

Alaposan!

És újból harsogva zengett a kacagás.

Te, hallod-e, fűzfám, gyöngypoétám harsogott felém Látrányi -, mit gondolsz, hogyan mozogna az a bajusz, ha a gazdájának olyan csizmát kellene felhúznia, mint a tied? A lakkos, glancos csizma helyett! Bruhaha...

Hát ha hat napig nem borotválkozhatna? kacagott bele Bauer.

Az semmi tódítottam én -, de képzeld, hogyan prüsszögne, ha kavernavízben kellene mosakodnia? Amit csajkába gyűjt az ember a csöpögők alatt!

Dűltünk a röhögéstől még a puszta gondolatra is. Látrányi akkorákat csapkodott jókedvében nagy, csontos tenyereivel a térdére, hogy csaknem megrepedt a nadrágja szára.

Mert ez bizonyosan kölnivízben mosdik! folytatta Bauer.

Az lehetetlen vetettem ellene én. S abban a pillanatban csakugyan hihetetlennek tűnt ez előttem.

Miért? csodálkozott Látrányi. Persze, te még azt sem képzeled el, fűzfám, hogy ezek itt hátul naponta borotválkoznak? Mi? Szamár vagy, fűzfa! Ez még semmi! Ezek még fürdenek is! Legalább hetenkint, érted? Jó meleg vízben.

Megőrültél? képeltem rá. Mit gondolsz? Meleg víz? Fürdés? Tisztára megvesztél, öreg Látrányi! Micsoda sületlenségeket beszélsz?

Ezen aztán hosszabb eszmecsere kezdődött, mert még vagy másfél órát kellett várnunk vonatindulásig.

Közben háromszor is megteáztunk az állomás étkezőbarakkjában. A tea ugyan csak édeskés lötty volt, de hát nem is azért ittuk, mintha kívántuk volna. Hanem hát valami elmondhatatlan gyönyörűség volt, hogy „rendelhettünk” s „fizethettünk”.

Látrányi annyira hencegett, hogy megvett egy üveg konyakot. Hónapok óta nem ittunk üvegpohárból vagy kupicából.

Nem is illik az ilyen úri holmi a kezedbe! ingerkedett velem Láttányi, miközben hátratolta kopott katonasapkáját a feje búbjára.

Jól van, tanár úr vágtam vissza én -, de ha maga ilyen nagyon úri firma, mért hagyja a fején a tökfödőjét úri helyen?

S abban a pillanatban vettem észre magam is, hogy nini: a fejünkön a sapka.

Elrestelltük magunkat mind a hárman, s csendesen levettük a plakettes kis sapkát.

Látrányi halkan elröhentette magát:

Ganaj világ lesz eztán, amíg csak bele nem szokunk megint a civil országba.

Miért? Hiszen az imént mondottad, hogy milyen úri fajta vagy csíptem egyet rajta.

De hónapokig közöttetek rohadtam, fűzfám! Azután azt mondd meg, poéták gyöngye, hányszor volt lenn a fejetekről a satyak odakint? Legföljebb, ha saját tenyésztésű háziállataitok után kutattatok. Éjjel-nappal rajtatok volt, ugye, díszparasztok! Igyatok, oszt le van!

Ittunk.

Akkor lépett be a váróteremben kuksoló tisztilegények közül Andris, Látrányi derék gondozója:

Hadnagy úr, alázatosan jelentem, most teszik föl Kovács hadnagy urat a sebesültek vonatfára. Szólni kívánna a hadnagy úrral.

Egy perc alatt ott álltunk a vonat mellett Kovács Pista hordágya előtt.

Összeszorult a szívem, mikor megláttam. Szegény, bolondos Kovács Pista! Szeplős, sápadt kis arca hervadtan meredt felénk a fejét és nyakát borító kötésből. Három nappal annak előtte sebesült meg a fején meg a nyakán. Akkoriban azt mondották volt: könnyű sebei vannak. De ott a sanct-danieli vasúti állomáson mást mutatott.

Nagyon rosszul vagyok, fiúk! nyögte akadozva, s kék, szederjes ajkai alig mozogtak.

Bolondság, testvér vigasztaltuk -, most bekerülsz valami testhezálló spitálba, s fütyülsz a háborúra. Mire meggyógyulsz, vége lesz az egésznek.

Azt hiszitek? De jó volna, ha igazatok lenne!

Ezt már szinte csak sóhajtotta.

Kínos hallgatás szakadt közénk. Kovács legénye szipogott csak keservesen, félvállra vetett hátizsákjával meg a gazdája véres, szakadt köpenyével.

Bauer a köhögést erőltette, Látrányi meg ügyetlenül simított végig Pista ijesztően szürke keze fején. Mégis ő gyűrte le elsőnek a hallgatást.

Hej, Pistám, egykomám, de szerencsés fráter is vagy te! Hallottam a doktortól, hogy semmi a sebed. Oda se neki. Hat hét alatt talpon leszel. Szóval, húszezer koronás sebesülés!

Igazán? vetette föl szemét a sebesült. Igazán ezt mondta? Mert most kutyául vagyok.

Ez csak az injekciótól van hazudta Bauer. Meglásd, mire Laibachba érsz, magad is röhögsz rajta! Aztán, te, ha Pestre jutsz, csak a Pénzintézetek kórházába instradáltasd[9] magad. Az remek. Koszt rogyásig, kész szanatórium! A doktorok haptákban lesik a sebesült sóhajtását. És ápolónők! Hű, apuskám, micsoda nők!

Jó, jó biccentett a szemével Kovács -, ha lehet, ha odajutok...

Bauer akkor már úgy bolondozott, hogy még a sapkáját is félrevágta:

Hű, testvér, mi van ott! Sonka, szalámi, borok, és micsoda ágyak! Te! Tulajdonképpen gazember vagy, hogy itt hagyod ezt a kies Doberdót. Csak aztán ne nagyon röhögj rajtunk, ha visszagondolsz.

A kék ajkak megvonaglottak. Mosolygott a fiú. Majd lassan, erőlködve megszólalt:

Te, fűzfa, ha egyszer a tizenkettes Bienébe kerülne majd a századotok... a hatos harántgát alján van egy pók. Nagy hálója van. Én fogtam neki legyeket... már egész szelíd. Ha egyszer odakerülnél... vigyázz rá! Etesd. Nagyon... nagyon vicces... ssz! A fejem!

S eltorzult az arca. Majd még halkabban folytatta:

A pók, mondom, nagyon vicces jószág. Vigyázz rá. Neked van szíved hozzá.

Jól van, pajtás. Ígérem. Úri dolga lesz a pókodnak.

Fehér köpenyes, karszalagos segédorvos rohant végig a vonat mellett:

Gyerünk, gyerünk azokkal a hordágyakkal! Mindjárt indulás! Hé, szanitéc, mozogjanak már, a keservit! Most még ezt a hordágyat, de vigyázva!

Két altiszt kapta föl Kovács Pista hordágyát. Az arcukról szakadt a veríték. Vigyázva, ügyesen tolták föl a kocsiajtóba.

Szervusz, Pista! Jó szerencsét! szalutált Látrányi.

Aztán írjál! kiáltotta utána Bauer.

Isten veled, testvér! búcsúztam tőle én is, de a hangom érdes és rekedt volt.

Szaporán cihelődött föl az árva legény is. A derekán lógó összeszíjazott hármas kulacs nagyot csörrent, mikor föllépett a lépcsőn, a csizmaszárba dugott kanala meg kicsúszott.

Az anyád! lihegett a legény, s fürgén ugrott le érte a földre. A kanalam csak nem hagyom!

Azzal föl a kocsiba megint. Az ajtóban megállt, kihúzta magát, s tisztelegve suhant keze a sapkájához.

Hej, büdös vigyorgott rá az én Ferim -, most oszt: irány Budapest!

A legény arca megvonaglott:

Csak odáig jussunk szegény hadnagy úrral...

Sípszó, rándítás és elindult a vöröskeresztes vonat.

Szótlanul meredtünk a rohantában egyre kisebbedő utolsó kocsi után.

Csak nagy sokára szólalt meg Látrányi:

No, szegény Kovács Pista, te is aligha viszed már messzire a csajkádat!

Senki sem válaszolt.

Csak két sóhajtás.

Baueré meg az enyém.

III

Írjad, írjad az anyámnak,
Karácsonyra hazautazom.
Írjad, írjad a rózsámnak,
Rozmaring nő majd a síromon...

(Egykorú ének)

Délre járhatott az idő, mire olyan vonat indult, mellyel mi is elmehettünk.

Nagy vargabetűt fut ott a vasúti vonal. Leszalad majdnem a tengerig, mintha meg sem akarna állam Triesztig. De az utolsó pillanatban mégis meghőköl, s Nabresinán ácsorog, hogy utasait átadja a trieszt-bécsi vonatnak.

No, pajtás, most dől el, hová kerülünk mondotta Bauer, mialatt végigkopogtunk a nabresinai állomás peronján a pályaudvar-parancsnokság felé.

Lapos orrú cseh őrnagy ült az íróasztalnál.

Megnézte a menetleveleinket. Az enyémbe azt írták volt bele az ezrednél, hogy: Gruppe ObstLt Bátorffy, Bauer és Látrányi nyílt parancsa pedig a Gruppe Major Kuglerhez szólt.

A nabresinai cseh hadtáphuszártól azután megtudtuk, hogy nekem Divazzán kell jelentkeznem, ott van Bátorffy alezredes kiképző csoportja. A két hadnagy végállomása Sanct Peter volt.

Szalutáltunk hát a rettenthetetlen aktadragonyosnak, kölcsönösen szépeket gondoltunk egymásról, s kikocogtunk.

Ez se utolsó hely kavernának[10] vélte a monoklis Bauer.

Figyeled a helyzetet? füstölgött Látrányi. Elöl olyan magyarvilág van, hogy még a málhás lovak is csak magyar szóra mennek, itt meg, minél hátrább kerülsz, annál inkább Bükkfaországban érzed magad.

Akkoriban két világot ismert a magyar katona. Az egyik a magyar volt, a másik minden egyéb. Ezt a minden egyebet nevezte Bükkfavilágnak. Bükkfaország volt minden idegen föld, és bükkfanyelv volt a magyaron kívül minden nyelv.

Hja, testvér vágta rá Bauer -, mit tehetsz te arról, hogy az Úristen csak a magyart teremtette frontszolgálatosnak, a többit meg mind rubrikahősnek. Ti rohamparasztok vagytok, ők hadtápmágnások. Mi árokemberek vagyunk, ők adminisztrátorok. Mi hadikulik vagyunk, ők káderoroszlánok. De azért ne lógasd a fejed, hékás: szürke a parolid!

A tenger felől sziszegve futott be a vonat.

Nyüzsgés, sípolás, ordítás.

Fölkászálódtunk egy tisztikocsiba. A legények a folyosón álldogáltak, mi meg betelepedtünk egy üres szakaszba. Bizony megkopott, hadi másodosztály volt az, de nekünk a kényelem netovábbja.

Hol az egyik oldalra ültünk, hol a másikra. Elmondhatatlan gyönyör volt, hogy megint ruganyos, kipárnázott ülésen ficánkolhattunk. S újból belénk bújt a jókedv ördöge.

Bolondoztunk, tréfálkoztunk, s egyre csapkodtuk egymást. Látrányi, a vadember akkorákat csapott a combjaimra, hogy úgy égtek már, mint a tűzláng.

Valamelyik állomáson katonavonat mellett állottunk meg. Magyarok voltak. Szegedi 46-osok. A XVII. menetzászlóalj. Pántlikás sapka volt rajtuk, s húszasával bőgték a nótát a marhakocsik ajtajában.

Hetykén, virtuskodva szállt a nóta.

Hallgattuk ezeket a zengő, magyar gyerekeket gyönyörködő lélekkel.

Hanem a legényeink meg nem állották, hogy oda ne bökjenek a nótázó fiúknak:

Úgy, úgy, csak ordijjatok tezsvírek, mer odaki nagy a bál!

Oda se neki! rikkantotta vissza egy mokány kölyök túlnanról -, mögösszük a digót!

De nem nagyon hagyja ám magát!

Maj mögpuhíttyuk!

Puhít ám benneteket ű! Gránáttal, slapnerrel meg macskával! Olyan fáintos, légnyomásos aknavetői vannak kivált Selznél, hogy még! Ha észre nem veszitek a kilőtt macskát, mikor megbukik a levegőbe, hát úgy szétröpít benneteket, hogy átrec[11] nélkül is eltaláltok a másvilágra!

No, tik is megúsztátok! kiáltott vissza egy hetyke baj szú káplár.

Lassan elindult a katonavonat.

Harsogva szállt a nótájuk:

...Mikor möntem a magam falujába,
Kilenc magyar zászló vót egy sorjába,
Kilenc magyar zászlót őszi szellő lengeti,
Egy anya se tuggya, fiát mire neveli...

Már messze járt a vonat, de a szél még vissza-visszahozott egy-egy nótafoszlányt:

...Arra neveli a jó anya...
... húszéves... katonának elviszik...

Kattogva rohantak már alattunk is a kerekek.

Február vége vagy március eleje óvatoskodott akkoriban a Karszton. Otthon, Magyarországon még bizonyára hósisakja volt a tornyoknak, hónyerge a háztetőknek, de arra lent, a Doberdo mögött már cicázott a tavasz. Szellővel, napfénnyel, ízes levegővel.

Csikók voltunk, valósággal csikók.

Az izmaink úgy ropogtak minden nyújtózkodásunknál, hogy szinte hallottuk a hangjukat. Márpedig vagy öklelőztünk, vagy nyújtózkodtunk ott a kocsi végtelen kényelmében. És egyre csiklandozott bennünket a fékezhetetlen kacagás.

Ha akkor valaki benézett volna a vonatablakon, dehogyis hitte volna el, hogy az a széles vállú fiú, akinek szemébe hullott a haja, mert közös erővel megbúboltuk az imént, ugyanaz a Látrányi Mihály honvéd hadnagy, aki nem is olyan rég egy egész éjszakán át tizenhatodmagával vert vissza hat olasz rohamhullámot a Podgorán.

De arról a szájharmonikázó bolondról se hitte volna senki, hogy ugyanaz a Bauer Ernő, aki gépfegyvertalppal verekedett egy rongyos árokdarabkáért Selz előtt.

Te, fűzfa recsegte Látrányi -, aztán el ne pityeregd magad, ha rád kacsint valami leányféle!

Az ám! kontrázott neki Bauer. S el ne áruld valahogy, hogy még pelenkát hordasz a nadrágod alatt! Inkább tagadd le, hogy zászlós vagy! Ámbár hiába volna: a zászlós mindig hátul hordja a lobogót!

Ezen aztán úgy röhögtek, hogy könnyes lett a szemük.

Elég, mert hozzátok vágom a bajonétot! vicsorogtam rájuk én.

No nézd, a tacskót! Ezért szorulsz, fűzfa!

Azzal nekem estek, s mindenáron be akartak gyömöszölni az ülés alá.

Javában dulakodtunk vihogva és lihegve, mikor egy fehér sapkás tengerésztiszt állott meg az ajtóban elképedt arccal.

A két bolond vigyázzba feszült, de Bauer még leszólt hozzám:

Na nem találod? Arra gurult az ajtó felé, az ülés alá!

Mi veszett el, fiúk? kérdezte a tengerész megenyhült arccal s mosolygó jóindulattal.

Azt hittem, hogy erre belezavarodik vakmerőségébe a gazember Bauer.

Fenét. Szemrebbenés nélkül vágta ki a választ:

A zászlós érme... jelentem alázattal. Leszakadt a szalagról, s elgurult.

Á, úgy! Hát csak keressétek! Meg kell becsülni, el ne vesszen! Bizonyosan kemény harccal szerezted. Különben honnét jöttök, fiúk?

Miközben kedves leereszkedéssel bocsátkozott beszélgetésbe a két szeles bolonddal, nem tehettem mást, mint hogy félig az ülés alá hasalva szépen leakasszam az érmemet, majd megkönnyebbült „megvan!” kiáltással fölemelkedtem, s leporolván magam, bemutatkoztam a tengerésznek.

Az pedig egy ideig még elbeszélgetett velünk, s azután visszament fülkéjébe.

No, hóhérok hencegtem én -, ugye, begazoltatok, mikor rátok szólt a tengerész?

Kicsoda? fölényeskedett Bauer. Kivágtam már én magamat nagyobb disznóságból is.

Jó, jó bólogattam én -, de mit csináltál volna akkor, ha fölállok, s meglátja, hogy nem is szakadt le az érmem! Akkor benne maradsz a csávában!

Kuss! dörögte dölyfös pofával Látrányi. Az eshetőségek latolgatását lefújom!

Végetek lett volna, rongyosok replikáztam -, ha fel nem áldozom magamat, s le nem szedem a kitüntetést! Köszönj étek meg keblem fennköltségét!

Jól van, fűzfám, ügyes kölyök vagy! ölelgettek bolondos szeretettel. Nem hittük, hogy ilyen ügyes vagy. Honvéd nyelven: öntevékeny! Tedd rá!

S jött a „tedd rá!” a maga örök, bohó, mindent elsimító szertartásosságával.

...Állomásra értünk.

Az ajtó előtt elsuhant a tengerész. Mosolyogva intett búcsúzót.

Fölpattantunk, s feszes vigyázzal tisztelegtünk. Majd kitódultunk a folyosóra. Hiszen olyan új volt minden, mint a gyereknek, aki először lát állomást.

S mialatt ott álldogáltunk az induló kocsi folyosóján, lassan ránk szakadt a három tisztilegény dünnyögése. Először halkan dudorásztunk, majd egyszerre kieresztette a hangját Látrányi Miska, s akkorát bődült, mint a verembe zuhant elefántborjú.

De akkor már bevonszoltuk a szakaszba, s behúztuk az ajtót. Ott azután zengeni kezdett a nóta, hogy majd szétvetette a „K. K. priv. Südbahn” másodosztályú kocsiját.

Nem tudom, hány nóta volt már mögöttünk, mikor Bauer elrikkantotta magát:

A Miska nótáját!

Ez a nóta az én bűnöm volt. Azazhogy csak a rigmusa. Régi bakanóta muzsikájára járt. Ott született a Podgorán, akkor, mikor Látrányi egy egész éjszakán át verekedett tizenhatodmagával, áttört szárnyakkal.

Zúg az ágyú odafönt a Podgorán,
Cselák ezred hátrapislog szaporán,
Egyik fele el is szalad estére, estére, de estére,
Honvéd század, állj be hát a helyére.

Cselák őrnagy azt üzeni hajnalba:
„Vissza, honvéd, mire mégy ott magadba?!”
Hátraüzen a hadnagy úr
Látrányi, Látrányi, de Látrányi,
„Nem köll mingyárt begyulladni s hátrányi!”

Azóta hetyke daccal szokta volt énekelni Látrányi százada: a hatodik század. S ki tudj a, hányszor zengett föl akkoriban a Hermada fölött, azokból a rongyos kis községekből, ahova tartalékba jártunk? Olyan megszokott volt már, hogy föl se füleltünk rá. De most, a vasúti kocsiban furcsa volt. Mintha szégyelltük volna. Látrányi lehajtotta a fejét, és elérzékenyült. Aztán meleg fényű szemmel nézett rám, s a vállamra csapott lapáttenyerével. Féltem, hogy valami szívhez szóló, érzelmes marhaságot mond, hát a pillanat hevében gyilkos ötlet villant meg bennem. Hirtelen új strófába kezdtem, amely akkor született meg a fejemben, s amely szemléltetően utalt Látrányi Miska híres újesztendei berúgására:

Merna mellett mulatnak a honvédek,
Piros borral köszöntik az újévet.
„Teringettét dörmögi a
Látrányi, Látrányi, de Látrányi,
Nem tudok csak négykézlábon járkányi!”

Látrányi olyan pillantást vetett rám, mint a szíven döfött bölény. Bauer harsogó hahotával hempergett az ülésen.

Hogy volt? Még egyszer, fűzfám!

De a teremtésedet emelgette az öklét Látrányi -, el ne fújd még egyszer, ha jót akarsz! Halálomat kívánod? Nem állhatok többet század elé, ha ez a gyilkos nóta elterjed!

De igen, de igen, halljuk! erőszakoskodott Bauer.

Őrültek vagytok! dühöngött a gémlábú, s már lezúgott szörnyű lapáttenyere a combomra, hogy csillagokat láttam fájdalmamban.

Tovább nem is bolondoztunk.

Mert a következő állomáson, egy téglarakás és a raktár között, ponyvával letakart hordágyra esett a tekintetünk. A hordágy mellett vinnyogva topogott Kovács Pista tisztilegénye.

Még csak szót se válthattunk vele, mert alig állt meg a vonat, s máris továbbrobogott.

De a képhez nem kellett magyarázat.

Ilyen kis állomáson kórházvonatról csak azokat szokták leszállítani, akik már nem akartak továbbutazni.

Akik már megérkeztek.

Ekkora állomáson a kórházvonatról nem szállt le más, csak a halottak.

Kovács István hadnagy, élt tizenkilenc évet, halállal parolázott, s pókot szelídített a Doberdőn, és letették a vonatról Nabresina meg Divazza között valami kimondhatatlan nevű állomáson. Kovács István hadnagyot ott láttuk utoljára. Olajfoltos vasúti ponyva volt rajta, csak a két durvánszöges bakancsa látszott ki alóla. Jobbkézről fakó téglarakás, balról egy korhadó deszkaházikó állt mellette. Két lépésre tőle riadt, magyar parasztlegény nyöszörgött gazdátlan ebként, arrább pedig egy kormos tollú vén lúd tépdeste a kútmenti parajt.

Kovács István hadnagy „vigyázz”-ban feküdt a ponyva alatt, szépen, szabályosan. „Még a szeme se rebbent.” Bizonyára az Úristen kommandóját leste...

Nem szóltunk többé. Csak álltunk feszesen, arra vetett fővel a rohanó kocsi folyosóján. Pedig senki sem kiáltott „vigyázz!”-t. Nekem valami láthatatlan kéz markolászta a torkom, és sírnom kellett volna. De nem lehetett. Mert Látrányi meg Bauer sem sírt. Mert szörnyű kemény férfiak voltunk. Katonák. Csak egymásra nézni nem mertünk. És szüntelen nyelnünk kellett. Akkor még nem tudtam, miért. Ma már tudom. A visszakényszerített könnynek is le kell valahol hullania. Ha kifelé nincs útja, hát a torkon csordul végig. Ilyenkor keserűbb.

Hosszú ideig hallgattunk, s azután is lassan eredt meg közöttünk a szó. A hangunk érdes és rekedt volt.

Csak Divazza előtt engedett föl a ránk terpedt jeges hangulat, mikor a kalauz végigment a kocsikon, s beszólt, hogy a Póla felé átszállók készüljenek.

Fölállottam hát, s magamra rángattam a köpenyemet.

Azután fölcsatoltam a derékszíjam, nyakba vetettem a pisztolyzsinórt meg a kulacsszíjat.

Szóval te itt leszállsz, fűzfa dörmögte Látrányi.

Le.

No, tedd rá, és ne feledkezz meg apádról: Látrányi hadnagy úrról!

És rátettük.

Aztán, te, ígérd meg, hogy azt a nótát...

Ne félj, öreg oroszlán, nem bántalak vele nagyobb nyilvánosság előtt.

Szóval: „meszet rá, oszt gyühet a főd!” sóhajtott föl megkönnyebbülten a tepsitenyerű óriás.

Jöhet a föld!

Akkor Isten áldjon, testvér! búcsúzkodott Látrányi, s a szeme tele volt meleg fénnyel.

Szervusz, kis fűzfám! nevetett rám Bauer is.

Fölcsaptam a sapkámat, s megmarkoltam fokosfejű botomat.

Tisztelegtem. Keményen. Komolyan. Mert azért minden komázáson s bolondságon túl megingathatatlan fegyelem élt bennünk.

Aztán: még egyszer rátettünk.

Látrányi egy utolsót rám csapott, hogy majd leszakadt a vállam, Bauer pedig a lapockáim közé zuhantotta az öklét búcsúzásul.

...Lent hangos sürgés-forgás volt.

Szabadságos tengerészek rohanták meg a vonatot, s Ferenc Jóska birodalmának tizenhatféle nyelve zsibongott versenyt a jelzőcsengőkkel és kalauzsípokkal.

Nagy lassan lekászálódott a legényem is. A bolond még a mosóteknőcskénket is elhozta. S ez a hátizsákjára szíjazott deszkateknő valahogy beleakadt a kocsiajtó kilincsébe. Egy kis szuszmákolás után mégiscsak lekecmergett, s végre ott állt mellettem.

A vonat megrándult.

Látrányi meg Bauer borzasan integetett az ablakból.

Feléjük szalutáltunk még egyszer, s elindultunk a kijáró felé.

IV

Barna kislány megy az úton,
Kancsót visz a vállán,
Utána a százados úr
Sötét pejparipán...

(Bakanóta 1914-ből)

Sohasem barátkoztam a tükörrel.

De akkoriban már fél esztendeje is elmúlt, hogy utoljára láttam magamat egész mivoltomban.

Ezért hökkentem meg egy pillanatra ott, a divazzai állomás nagy csarnoktükre előtt.

...Ahogy rácsapattam az érkezési bélyegzőt a nyílt parancsomra az állomás szolgálatos altisztjével, nekilódultam a legénnyel, hogy kivergődjünk a pályaudvarról.

A várócsarnok túlsó ajtajából két katona igyekezett velünk szembe.

No, ez is valami öreg frontkutya gondoltam magamban -, mert jó kopott a testvér. Fogadok rá, hogy két hete nem látott borotvát a képe. S ő is tornyosra megrakott csicskással járja ezt a front mögötti világot, akárcsak jómagam. Ugyan én szalutáljak-e előbb, merthogy ő is zászlós?

És amikor már a sapkámhoz lendült volna a kezem, egyszer csak gyökeret vert a lábam.

Ugyanabban a pillanatban meghökkent a koma is. És csodálkozva ismertem benne régen látott magamra.

Mert tükör volt velünk szemben.

Sohasem barátkoztam a tükörrel.

De akkor mégis megállottam előtte. S megállott mellettem Ferenc is: hűséges, derék fegyverhordozóm.

Egy pillanatig szemléltük magunkat idegenesen, kíváncsi szemmel.

Mert idegen voltam magamnak, ha ez még olyan hihetetlen is. Olyanformán emlékeztem magamra a múltból, hogy vékony, fiús, tejfölképű kölyök vagyok, fényes zászlósi aranyszalag csillog a galléromon, mellemen pedig a sípzsinór, és általában elég gondozott fiatalembernek számítok.

No hát ezért nem ismertem meg magam a tükörben első pillantásra. Mert az a zászlós, aki most nézegetett rám a tükörhól kíváncsi szemmel, alig hasonlított ehhez a bennem ködlő régi képhez. Ez a zászlós borostás volt, mint egy sündisznó. A pofacsontjain megfeszült a bőre, barnán, szárazon, mint a kordován. S ez valami nyers, kemény, idegen vonást adott az arcának. Nem volt sokkal soványabb az istenadta, mint amikor réges-régen elindult egy négyemeletes József körúti házból, de szálasabb, csontosabb, durvábban ácsolt legény lett azóta. S hol volt akkor már a csillagok és zsinórok villogó aranya? Megkopott, penészeszöldre fakult rajta minden.

A pillanat századrésze alatt vettem észre mindezt magamon. S örültem, hogy nem láthat idáig az anyám, mert éreztem, hogy hangos sírásra fakadna szegény. Hiszen alig maradt már bennem valami az ő szelíd, mélázó fiából. Ez a legény itt durva volt és elvadult. A Doberdo, e szörnyű gladiátoriskola vasvesszővel nevelte a szelíd, imádságos, magyar édesanyák gyerekeit.

...Majdnem szemben az állomással, vasráccsal kerített kastélyszerű épület állott. Nagy hársak álmodtak körülötte a tavaszról.

S a vasrácsos kapu fölött német írás hirdette, hogy itt székel a Bátorffy kiképző csoport parancsnoksága.

A kastélykapuban peckes őrszem sétált, a lépcsős kapubolt alatt pedig vagy húsz tiszt meg tisztjelölt nyüzsgött. Látszott rajtuk, hogy várnak valamire.

Szalutálva mentem el a zsibongó csoport előtt. Aztán hármat koppantottam a jobb oldali ajtón, az „Adjutant” fölírás táblája alatt, s már toppantam is be az ajtón.

Sápadt, szőke bajuszú kis vadászfőhadnagy kapta föl a fejét az egyik íróasztal fölött.

Jelentkeztem szabályosan.

Szórakozottan biccentett, és szaporán lapozni kezdett egy iratcsomóban.

Hát kérlek mondotta azután -, ezreded XIX. menetzászlóaljának 4. századához osztottunk be. Ez a század ez idő szerint Dane községben van. Also: oda kell menned. Várd meg az abfertigungot[12], s akkor az onnét ideküldött kadéttal együtt mehetsz Danéba. A századkocsin. Én majd jelentem az alezredes úrnak, hogy jelentkeztél. Különben mi újság a feldben[13]? Milyen a hangulat? Mi? És az olaszok?

Minderre nem tudtam felelni, mert egy törzsorvos lépett be, s az én főhadnagyom igazi irodagép módjára, lelkes szolgálatkészséggel sietett rendelkezésére állani.

Szalutáltam hát, s kikocogtam.

A lépcsőházban aztán megkérdeztem, ki van itt a danei menetszázadtól.

Magas, széles vállú, fekete hajú hadapródjelölt állt elém:

Zászlós úr, Rátz László hadapródjelölt őrmester alázatosan bemutatkozom. Mehetünk nyomban, mihelyt kiadják a napiparancsot.

Jól van, testvér, hát csak végezd a dolgodat!

Kiballagtam a kapun, s megkerestem a kocsit.

A legény akkor már régen barátságot kötött a kocsissal. Így azután nyomban tájékoztatott a jövendő leglényegesebb kérdéseiről.

Alássan jelentem, zászlós úr, olyan sor ígérkezik, akárha lakadalomba mennénk. Aszongya Kele bátyánk, koszt rogyásig, kvártély faintos, fehérnép lehetős, a menetszázad felibe magyar, a többi tót meg rutén, de nagyon jó nép. Meg hogy valami Kancigány nevű falu van mellette. Oszt ott még a folyó is födözékbe folyik. Mer hogy szinte az egész hegy csupa kaverna.

Nem kaverna, dehogyis a mosolyodott el Kele János népfölkelő kocsis -, csak éppen hogy ballang. Csupa ballang a szenkanciányi hegy. Ballangba megyen a Réka vize is. Mer úgy híjják azt a nagy patakot...

Hm.

Zsongás támadt mögöttünk.

Az eligazításról özönlöttek ki a hadnagyok, kadétok. S egy perc múlva megmozdult a világ. A ponyváskocsik nyikorogni kezdtek különböző irányokba, s a hátaslovak nyergébe is föltornázták magukat lovasaik, hogy hazaügessenek.

No, mehetünk, ha úgy tetszik lihegte vidáman Rátz. S azzal fölhágott a förhéncre, s rázökkent az ülődeszkára.

Öreg Kele, úgy látszott, ismerte már a kadét szokását, mert átadta neki a gyeplőt. Maga meg hátragyömöszölődött a ponyva alá, s válogatni kezdte a kocsiderékban a századpostát. Közben meg csendesen pusmogott a legényemmel. Ketten maradtunk az első deszkán.

A kadét látható kedvvel hajtott. Alighogy kiértünk Divazzáról, élénkebb ügetésre szorította a jóvérű állatokat, s a kocsi szörnyű zörgéssel szaladt a krétafehér úton. Nem tudtunk beszélni, mert leharaptuk volna a nyelvünket a szapora kocogásban.

Alkonyat felé járt.

Illatos fenyves mellett döcögtünk el.

Hallgattunk.

S lassan valami mélyről jövő, felszabadult öröm, a biztonságnak valami végtelen derűje lett rajtam úrrá. Zörgött a kocsi, s én mégis roppant csendet éreztem a tájon. Március legeleje volt, de a fű már zöldült jobbról-balról, s az alkonyatban sejtelmesen lélegzett a tavasz.

Hirtelen kurjantani szerettem volna. Erőmbe került, hogy meg ne tegyem. Majd meg rohanni kívántam, s erős vágyódás támadt bennem, hogy én hajtsak.

Add csak ide a gyeplőt, kadét!

De nem ismeri az utat, zászlós úr!

Majd szólsz, ha le kell térni róla.

Parancsoljon. A rudasra tessék ügyelni, az fél a vonattól.

Bízd rám!

Megsuhogtattam az ostort.

A rudas megugrott, de egyetlen gyeplőhúzásra visszaszelídült a párja nyugodt ügetésébe.

Azt hiszem, boldog voltam abban a pillanatban. Békés kora alkonyat terpeszkedett körülöttünk, az égen rózsás fellegek úsztak, alattunk lőcsös, saroglyás magyar szekér, előttem két jóvérű magyar kanca, kiket igenis, így írom, „kiket” egy marokkal is hatalmamban tartok; mindez oly álombelien messze volt legutóbbi életemtől, s most mégis oly elevenen éltem gyönyörű valóságát, hogy úgy éreztem magam, mint aki újjászületett.

A lovak árnyéka furcsa hosszúra nyúlt, de azért még erősen sütött a nap.

Előttünk vagy fél kilométerre nagy, sötétlila gomba bukdácsolt az úton.

A rudas emelt fejjel kezdte hegyezni a füleit.

Lépésre fogtam a lovakat, de így is hamar utolértük az előttünk imbolygó gombát.

Hát az bizony nem gomba volt, hanem esernyő. Az ernyő alatt pedig egy küszködő kék kalapkős kisleány, aki elég terjedelmes, kopott utazótáskát cipelt.

Mielőtt beértük volna, megállott, s kimerülten pihegett a táskája mellett. Látszott, hogy nagyon kimelegedett az erőlködésben, s esernyőjét is a nap ellen használja.

Zavar, fáradtság, félelem volt a szemében, amint ránk vetette tekintetét. Akár az ijedt, meghajszolt őzike, villant meg bennem a hasonlat.

Már csaknem túlhaladtunk rajta, mikor eszembe ötlött: hátha segíthetnénk.

Meghúztam a szárakat. Megálltunk.

Az ilyen fiatal gyerekleányféle fél a katonától. Különösképpen háborúban. Hát legszelídebb ábrázatomat vettem fel, s úgy kérdeztem tőle németül: hová igyekszik? Mert szívesen elvisszük, amíg együtt halad az utunk. Kissé szabadkozott, s röstelkedve bocsátotta le sötét szemeire hosszú pillás szemhéjait. Német nyelvtudása sem volt éppen kifogástalan, de még e néhány megtört szót is annyi dallamossággal mondotta, hogy szinte olasz beszédnek tetszett.

A lovak türelmetlenkedtek. Húzta őket az istálló meg az abrak.

No, kisasszony, ne féljen biztattam a fekete szemű kisjószágot. Igazán nincs mitől tartania. Csak segíteni akarunk magán, jó szívvel. Hátha arra visz a mi utunk is. Hová igyekszik?

Danéba suttogta alig hallhatóan.

Bravó, kisasszony! biztattam örömmel. Mi is éppen oda tartunk.

Akkor már kiugrott a hátsó saroglya fölött a legényem, s egyetlen lendülettel lódította föl a kisleány táskáját a kocsira.

A leányka elpirult a kék kalapja széléig, de már nem ellenkezett.

Bal kézre fogtam ostort, gyeplőt, s eléje nyújtottam a jobb kezemet.

Olcsó cérnakesztyűbe bújtatott kis kéz nehezedett a tenyeremre, s egy szempillantás alatt fönt volt a leányka. Ügyesen lépett fel a förhénc hágóvasára, onnét be a saroglyába, s oly könnyen siklott át gyeplőtartó bal karom alatt, mint a mókus.

Mihelyt közöttünk ült, elindítottam a lovakat. Azután összenéztünk mind a hárman.

S azt hiszem, mindannyian elpirultunk zavarunkban. Mert volt valami valószínűtlen ebben a helyzetben. Főképpen énnekem.

Szinte hihetetlennek tűnt, hogy csend van körülöttem, hogy még ágyúdörgést sem hallok, hogy sátoros szekéren ülök, mellettem egy kék kalapos, vékony gyerekleánykával, s azon túl egy széles vállú kadéttal.

Megnógattam a lovakat, hogy véget vessek félszeg helyzetünknek. De nyomban eszembe jutott, hogy illenék bemutatkoznunk.

Ahogy kezet fogtunk, éreztem, hogy reszket.

A nevéből alig értettem valamit. S ma már akkor sem emlékeznék rá, ha agyonütéssel követelnék tőlem. Csak a keresztneve van még eszemben. S eszemben marad életem fogytáig.

Nanni.

Valamiféle Nanni. De hogy miféle Nanni, azon évek óta hiába töröm a fejem. Ám ha eszembe ötlik ez a szó, hogy Nanni, nyomban magam előtt látom eleven kis alakját, mintha se pora, se köde nem volna az esztendőknek. Tizenhat év távolából is úgy libben elém, mintha tegnap láttam volna utoljára. Pedig nem a szerelem s nem a gyűlölet szemével nézek vissza. Inkább csak valami céltalan, édes-bús fájdalommal, mint amilyennel rég meghalt, tiszta kis húgára gondol az ember.

Nanni.

...Úgy reszketett közöttünk ott a Dane felé gördülő századkocsi padkáján, hogy szinte belefájdult a szívem a szánalomba.

Hallgattunk. S e hallgatás mind kínosabbá vált.

Mert érezni kezdtem, hogy egyre képtelenebbé válik ez a helyzet. Oly régen nem ültem ilyen közel lányféléhez, hogy a torkom összeszorult, s a szívem a halántékom mögött dobolt végtelen elfogultságomban. Szerettem volna jól odaverni buta fejemet a kocsi ponyvatartó abroncsához.

S mert tehetetlennek éreztem magam, éktelen düh fogott el a hadapród iránt. Valahogy így okoskodtam: az érthető, ha a kislány nem szól. Elvégre lány is, meg fél is. Az is érthető, ha nekem sem jön ki egyetlen szó sem a számon, mert én most elfogult, zavarban égő marha vagyok, hiszen oly régen váltottam szót utoljára lányfélével, hogy azt sem tudom, mikor volt. De hogy ez a hazulról frissen érkezett, jól borotvált kadét aki maga a hódítás szobra lehetett volna széles vállaival, karcsú derekával és komoly, szép arcával -, mondom, hogy ez a bolond kadét is úgy hallgat itt, mintha gombócot nyelt volna, hát ez disznóság! Miért nem beszél ez az őrült? Hát mit képzel? Azt akarja, hogy így tartson ez Danéig?

Szörnyű volt! Úgy ültünk ott, szinte rémült dermedtségben, mintha valami nagy szerencsétlenség ért volna bennünket.

Megsuhintottam az ostort.

A süvítő hangra vágtába ugrott a rudas, de egyetlen húzással visszafogtam, s ügetésbe szelídült.

Abban a pillanatban, mikor megugrott a ló, ijedten rebbent össze a kislány, s ösztönösen kapaszkodott meg a vállunkban.

Ez az ijedelme aztán megenyhítette a szörnyű feszültséget. Mert utána mind a hárman összenéztünk, és elnevettük magunkat.

Akkor pillantottam először a szemébe. S akkor már nem láttam félelmet benne. Csak valami gyerekes kíváncsiságot. Nagy, sötét szempár csillogott rám idegenes, vizsgáló nézéssel, s mégis valami tiszta és nyugodt bizalommal.

S ez a bizalom, ez a felém sugárzó biztonság engem is megnyugtatott.

Lépésre fogtam a lovakat.

Már nem éreztem zavart. Már visszakapaszkodtam biztos talajra. És tréfálkozni kezdtem a kisasszonnyal.

Istenem! Ki tudná számon tartani, mit beszélnek a fiatalok, mikor még fél lábbal, avagy egészen benne vannak a kamaszkorban? Ki tudná elsorolni, mennyi kedvességet, ostobaságot, csipkedő bókot, hímes-virágos szamárságot s ezernyi apró, haszontalan hiábavalóságot hordanak össze? Ki tudná megmondani, mi mindent hoz magával az ifjú, táncos léptű hegyi patak tavaszi áradáskor? Virágszirmot, fűszálat, gallyacskát, habot, tajtékot, buborékot, lepkeszárnyat, bogarat... a rejtelmes ormok és rengetegek egész csodálatos világát.

A félkérdések, félválaszok, féltréfák, féligazságok, félmosolyok és félkomolyságok útvesztője során mégis kihámoztam annyit, hogy Nanni a trieszti tanítóképző növendéke, s haza igyekszik özvegy édesanyjához. Elmondta, hogy apja kezelőtiszt volt a Lloyd Hajóstársaságnál Triesztben, s nemrég halt meg. Akkor az anyjával visszahúzódtak Danéba, ahol valami ház maradt rájuk régebbi örökségképpen. Két év óta Triesztben tanul, de hetenkint hazajár, vagy anyja látogatja meg. Most azonban nem tudja, hogyan lesz, mert a preparandia[14] épületét katonai célokra foglalta le a hadvezetőség, s őket félévi bizonyítvánnyal a zsebükben egyelőre szélnek eresztették.

Olasz? kérdeztem tőle.

Nem felelt. Lehajtotta a fejét.

Hallgattunk. De én megértettem a választ.

Ne féljen mondottam. Mi nem haragszunk az olaszokra. Csak kényszerből harcolunk ellenük.

Hálás, nagy szemekkel nézett rám.

Mi magyarok vagyunk tettem hozzá a magyarázatot előbbi szavaimhoz.

Örömmel villant meg a két rejtelmes tüzű szem.

Ó, ungheresi... szólta el azután magát alig hallható hangon, mely inkább sóhaj volt, megkönnyebbült sóhaj, mintsem szó.

Tehát csakugyan olasz volt.

Vasúti őrházhoz értünk.

A kadét, aki eddig némán ült mellettünk s közönyösen hallgatta évődő beszélgetésünket, most megszólalt. Persze magyarul:

Ez itt a Kacsicse őrház. Itt balra kell térnünk.

S az őrház mellett torkolló mellékútra mutatott.

Rákanyarodtam.

Sötét fenyvesbe tűnt az út. Az eddigi pompás, fehér országút helyett köves, kátyús kocsiúton döcögtünk.

Most jobban kellett figyelnem a lovakra, hát csínyfán bántam a szóval.

Fél perc alatt kibukkantunk a fenyves túlsó szélén. Bokros csalitban kanyargott tovább az út, és váratlanul lejteni kezdett.

S akkor feltűnt a túlsó dombon Dane parányi községe.

Olyan volt, mintha valami kalap magasra kunkorodó karimájáról ereszkedtünk volna alá, hogy azután felkapaszkodjunk a kalap tetejére. Ezen a kalaptetőszerű dombon állott a község.

Bizony vékonypénzű kis falu volt az! De akkor, abban a pillanatban, az alkonyat utolsó lobbanásának visszfényében olyan volt, mint valami régi, öreg vár.

Még néhány perc, s a hámba feszülő két pej felkaptatott velünk a kalap, akarom mondani: a danéi domb tetejére, s egyszerre ott rázódtunk, zötyögtünk a házak között.

A kapuk előtt bakák pipáztak s állottak föl tisztelegve, mialatt a kocsi elzörgött előttük.

Itt a posta!

Meggyütt az új zászlós úr is!

Valami lányfélét is hoztak!

Biztosan az öreg Kele szedte föl valahun. Höj, nagy kutya az öreg!

Így zümmögött a katonakaptár.

Balról egy tágas udvaron, hevenyészett szín alatt mozgókonyha füstölt. Egy szakasznyi honvéd éppen sort állt a csajkával, s a zsibongó had tréfálkozva bolondozott a feltűrt kötényű, ingujjas szakácsokkal.

Erősen szürkült, amikor beértünk a falucska egyetlen terére. Tenyérnyi volt az is. A közepén kőkút állott, durván faragott kővályúval.

Kerüljük meg a kutat mondotta Rátz -, ott van a századparancsnokság s a tiszti étkező. Az a világos ablakú ház ott!

Odafordultam az épület elé.

Kele leemelte a kislány táskáját. Én meg leugrottam, hogy lesegítsem őt magát. Ám a kis haszontalan közben már lelépett a túlsó oldalon, Rátz kezére támaszkodva.

Grazia! Grazia! Danke schön! köszönte kedves dallamossággal szívességünket, s olyan természetes biztonsággal nyújtott kezet, mintha legalábbis valami szalonban lettünk volna.

Rátz zavartan hümmögött, én meg összevágtam a bokámat.

Azután a szemben lévő házra mutatott ő kisasszonysága, s elindult öreg Kelével haza.

No, nézd csak, adta kis fruskája! dörmögtem utána tekintve. S még csak nem is csúnya. Egész csinos a tacskó!

Erre még egyszer hátravetette a fejét, s mintha elmosolyodott volna. Sőt, mintha valami huncut fény is meg-villant volna a szeméhen, amint elhaladt.

Rátz valami ilyesfélét mondott, meglehetősen kevés meggyőződéssel:

Igen, zászlós úr.

De alig volt súlya a szavának.

Akkor ért a másik ablak elé a lány. S a rávillanó fényben úgy láttam, mintha lehajtott fejel kuncogott volna. Talán azon nevetett, amit mondtam róla? Nem, ez lehetetlen volt. Hiszen magyarul mondtam.

Rátz előrelépett, s megnyitotta a tornác ajtaját:

Parancsolj, zászlós úr! A legényt majd eligazítom én.

Mikor beléptem a tornácajtón, akkor gyújtottak lámpát Dane házaiban, s akkor zendült meg valahol messze, valamelyik templomtorony imádkozó estharangja.

V

Szánt az ökör, recece,
Csörög-csattog a járma.
Kemény a föld a doberdói határba
Olyan kemény, még az eke se járja,
Minden lánynak, recece civil kuss! -,
Katona a babája!

(Bakanóta 1915-ből)

Alacsony padmalyú egyszerű szobába léptem be.

Az asztalon gyönge kis petróleumlámpa égett, mellette egy őrvezető rótta ceruzájával a papírt, az ablaknál pedig szétvetett lábakkal, hátra tett kezekkel állott valaki, s bámult kifelé az estébe.

Az ajtónyitásra megfordult.

Sápadt arcú, negyven év körüli tiszt volt. Apró, fekete bajuszkájával, sötét szemével és fekete, hullámos hajával valami régi, gyerekkoromban látott fametszetre emlékeztetett. Ma már tudom, ki lehetett az, mert most is tisztán látom az arcot: Körnerhez, a német szabadságharcok ifjan elhunyt költőjéhez hasonlított.

Összekoppantottam a sarkam, s jelentettem bevonulásomat.

Megbiccentette a fejét:

Köszönöm. Szebenics főhadnagy vagyok. Isten hozott! Örülök, hogy még egy harcteret járt alantas tisztet kapok. Szakaszt nem adok: rád fér a pihenés. Meg azután annyi a hadapródom, hogy sok is. Hadd dolgozzanak azok. Szállásodról gondoskodtam.

Rátz hadapród lépett a századirodába, s hozta a csoportparancsnokság eligazítását meg a postát.

Nos, akkor hozzá is foghatunk a napiparancshoz, Barta fordult a főhadnagy az írnokhoz. Urak, viszontlátásra a vacsoránál.

Biccentett, s mi kijöttünk. De még hallottam száraz csengésű, diktáló hangját:

Huszonhatodik számú század-napiparancs. Mai dátum... Első pont... Szolgálat, kettőspont... Századügyeletes tiszt: Takáts Elek hadapródjelölt őrmester...

Behúztam az ajtót.

Különös ember a gazdátok dörmögtem Rátznak.

Az. Áldott, jó ember. Sokszor túlságosan elnéző.

Micsoda civilben?

Járásbíró, valahol Temesben. De ha úgy tetszik, menjünk be talán addig az étkezőbe.

Az udvar másik oldalán volt a tiszti étkező szobája. Nevetés, zsivaj hallatszott az ajtaja mögül.

Beléptünk.

A mennyezetről lógó lámpa egyszerű szobát világított meg. Az egyik oldalon hosszú, piros terítős asztal állott, rajta tányérok, evőeszközök, poharak és kancsók.

Vagy fél tucat hadapródjelölt zsibongott összevissza, de ahogy beléptünk, minden szem felénk fordult.

S aztán egymás után állottak elém.

Zászlós úr, Takáts Elek hadapródjelölt őrmester alázatosan bemutatkozom.

Zászlós úr, Schmidt Imre hadapródjelölt őrmester alázatosan...

Zászlós úr, Heller Márkus hadapródjelölt...

Zászlós úr, Koczkás Irpid hidipridjililt...

Eget rázó röhej. A kis szőke kadétka meg elhallgatott, szörnyű röstelkedéssel. Én is alig tudtam elnyomni a nevetést.

Koczkás hadapródjelöltnek akkor váltott a hangja. Néha olyan zengő baritonja volt, hogy öblösen harsogott, majd meg hirtelen úgy sipított, hogy tűbe lehetett volna fűzni a hangját.

No, semmi baj! vigasztaltam meg a boldogtalan kis szőke kölyköt. Majd ha azt kell ordítanod, hogy rajta, akkor bizonyára nem vált a hangod.

Hálásan nézett rám nagy, kék szemeivel a fiú, aztán szinte szepegve vonult félre az egyik lócára.

Bibircsókos képű, tagbaszakadt legény állott elém:

Zászlós úr, Farkas Lázár önkéntes őrmester alázatosan...

A sarokból egy hunyorgó szempár nevetett rám.

S a következő szempillantásban már ropogva öleltük egymást felejthetetlen öreg komámmal: Tornay Gyurka népfölkelő zászlóssal, mindnyájunk apukájával, akivel vagy esztendeje együtt keseregtünk Volhínia roppant síkjain.

Apuka, vén rumoskulacs, te!

Fűzfám, görhes rímtalpalóm, hát te vagy?

Én, én, apukám! Csakhogy látlak! Azt hittem, már régen alulról szagolod az ibolyát, valahol Muszkáliában!

Én is rólad, öcsém. Szinte láttalak valami jó, testhezálló közös sírban, mésszel pácolva.

Gazember vagy, apuka!

De csak azért, mert szeretlek, fűzfa!

Éppen olyan komisz aggastyán vagy, mint azelőtt!

Te meg éppen olyan fejbajos álhírlapíró, mint régen. De nem tehetsz róla. Így születtél. Gyógyíthatatlan.

Vessz meg!

Múlj ki!

Nem tudtuk, mit csináljunk örömünkben. Nagyon szerettem apukát, akinek most megcsillant szemében a könny. Röstellte is, hát hamar hátba vágott, s a többiek felé fordítva a fejem, dikcióba kezdett üvöltő hangon:

Az egész: vigyázz! Kadétok, jelöltek és egyéb félnadrágok, idesüssetek! Összes sárga paszományos toportyánférgek, örvendezzetek s vigadozzatok! Elképzelhetetlen kegyelem szakadt rátok. Apuka legjobb cimborája részesít abban a malasztban, hogy tudomást vesz nyomorult létezéstekről. Íme, a gyerekarcú tömeggyilkos, a cár réme, kozákok veszedelme, Jakimov oroszlánja, Staragrod hőse és... és Kamionka futóbajnoka. Egyébként magyar királyi tábori poéta, miért is fűzfának neveztetik Rigától Bagdadig s az Alpoktól az Isonzóig minden fronton! Uraim és hadapródjelöltek, katonaság és népség, emberi egyének és majomcsődörök! Apuka régi cimborájára háromszoros vivát!

Vivát! Vivát! Vivát!

Szebenics lépett be.

Mosolyogva nézett végig rajtunk. De ebben a mosolygásban nem volt derű. Csak jóság. Nem volt benne tréfa. Csak megértés.

Mihelyt leült, elhalkult a szilaj bolondozás. A jókedv megmaradt, csak csapkodó hangossága szűnt meg. Valami halk szavú fojtás került az ifjúi kedv lőpora fölé.

Mind a frontról érdeklődtek.

Hogy van? Mint van? Hol áll az ezred, amelyhez kiküldik őket? Milyen arcvonalrészen van most állásban? Voltak-e nagy harcok? Mekkorák az átlagos veszteségek? Koszt? Hangulat? Postajárás? Szabadságok? Kik vannak kint ismerősök?