Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Előjáték

Az akadály

Az ország

Überbein doktor

II. Albrecht

A magasztos hivatás

Imma

A teljesedés

A rózsatő

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

KIRÁLYI FENSÉG

fordította:
Biró Lajos

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-316-7 EPUB
ISBN 978-963-678-317-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Königliche Hoheit

első kiadás: 1909.
az elektronikus változat az 1911. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előjáték

Dél, hétköznap, az Albrechtstrassen, a székváros főutcáján, amely az Albrechtsplatzot és a Régi Palotát a gárdagyalogosok kaszárnyájával összeköti. Az idő mérsékelten jó, kifejezéstelen. Nem esik, de az ég nem is tiszta; egyenletes szürkeségű, közönséges, ünnepietlen, az utca tompított, józan világítást kap tőle, amely kizár minden rejtelmességet, minden különös hangulatot. A forgalom közepes élénkségű, nagy zaj és tolongás nélkül való, aminthogy a várost nem is jellemzi valami nagy tevékenység. A kocsiúton villamoskocsik siklanak végig, bérkocsik robognak előre, a gyalogjárón ott mozognak a rendes járókelők, színtelen bentlakók, népség, katonaság. A járókelők között két szürke köpönyeges katonatiszt jön egymással szembe: egy tábornok és egy hadnagy. A tábornok a Palota felől jön, a hadnagy a kaszárnya felől. A hadnagy nagyon fiatal, tejfeles szájú, félig gyerek még. Keskeny vállai vannak, sötét haja és olyan karakterisztikusan széles arccsontjai, mint errefelé igen sok embernek; a szeme kék, kissé fáradt pillantású és fiús arca barátságos, de zárkózott kifejezésű. A tábornok hófehér, magas, vállas, felette impozáns jelenség. A szemöldökei olyanok, mintha vattából rakták volna ki őket, bozontos bajusza beárnyalja a száját és az állát. Lassan és súlyosan halad előre, kardja meg-megcsörren az aszfalton, tollforgója lobog a szélben és köpönyegének vörös kihajtása minden lépésnél meglibben. Így közelednek egymás felé.

Lehetséges az, hogy ebből a közeledésből komplikációk támadjanak? Lehetetlen. Az összetalálkozás természetes rendjét mindenki előre láthatja. Öregség és fiatalság, a parancsolás joga és az engedelmesség kötelessége, régi érdemek és ifjú kezdés áll itt egymással szemben, óriási hierarchikus különbség az, ami itt most szerepet kap, a reglama az, amelynek engedelmeskedni kell. Természetes rend, peregjen le kis színjátékod!

Mi történik azonban e helyett? Történik helyette a következő meglepő, kínos, elragadó és furcsa jelenet. Mikor a tábornok észreveszi a fiatal hadnagyot, akkor egyszerre különös módon megváltoztatja tartását. Kihúzza magát és mégis mintegy kisebb lesz. Egyetlen rándulással úgyszólván megfékezi fellépése applombját, a kardja csörömpölését halkítja és amíg az arca morcos és zavart kifejezést ölt, nyilvánvalóan nincs tisztában vele, hová nézzen, és zavarodottságát úgy iparkodik elrejteni, hogy szemöldökeinek fehér vattacsomói alól oldalt rámered az aszfaltra. A fiatal hadnagyon is észrevehető valamely elfogultság, amely elfogultságon azonban egy bizonyos grácia és fegyelem csodálatos módon inkább uralkodik, mint a nagyrangú, ősz katonánál. Összeszorított ajkai körül szerény, de mégis jóságos mosoly jelenik meg és a szeme egyelőre csendes, önuralommal és természetesnek látszó tekintettel néz el a tábornok mellett a távolba.

Három lépésnyire vannak egymástól. És a fiatal hadnagy ekkor a köteles szalutálás helyett kissé hátrahajtja a fejét, jobb kezét - csak a jobbat, ami figyelemreméltó - kihúzza a köpönyege zsebéből és ezzel a fehérkesztyűs kézzel biztató és barátságos kis mozdulatot tesz; csak éppen annyit, hogy tenyerét felfelé fordítva szétnyitja az ujjait; a tábornok azonban, aki lecsüngő karokkal várt erre a mozdulatra, csákójához kapja a kezét, kitér, egy fél meghajlással úgyszólván szabaddá teszi a gyalogjárót és alulról felfelé, vörös arccal, jámbor és nedves szemekkel tiszteleg a hadnagynak. A hadnagy ekkor a sapkájához emelt kézzel viszonozza feljebbvalója tisztelgését, fiús kedvesség ömlik el az arcán, viszonozza a tisztelgést - és tovább halad.

Mi ez? Csoda történt! A fiatal hadnagy tovább halad. Minden ember megnézi, de ő senkit sem néz meg, a járókelők között elnéz egyenesen előre, valahogyan annak az asszonynak a pillantásával, aki tudja, hogy figyelik. Köszönnek neki, - ekkor visszaköszön, csaknem melegen, de mégis hűvös távolságból. A járása nem látszik elég biztosnak; olyan egyenlőtlenek és habozóak a lépései, mintha nem szokta volna meg a lábainak a használatát, vagy mintha a közfigyelem zavarná; néha csaknem olyan, mintha sántítana. Elmegy egy rendőr előtt, a rendőr frontot csinál és szalutál neki; találkozik egy elegáns asszonnyal, aki valamelyik boltból lép ki, az asszony mosolyogva hajt térdet előtte. Az emberek utána fordulnak, fejmozdulatokkal figyelmeztetik egymást rá, a szemek tágra nyílnak és halk hangok suttogva ejtik ki a nevét…

A fiatal hadnagy Klaus Heinrich herceg, II. Albrecht öccse és a trón legközelebbi várományosa. Ott megy az utcán az emberek között jól ismerten és mégis idegenül, benne van a tömegben és mégis mintha egy nagy üresség venné körül, magányosan halad előre és egyedül hordja keskeny vállain fejedelmi fenségének a terhét.

Az akadály

Mikor a technika különböző vívmányai eljuttatták a székvárosba azt a hírt, hogy Dorottya nagyhercegnő a grimmburgi várban megszülte második fiát, megdördültek az ágyúk. Hetvenkét lövés döreje hömpölygött végig a város felett; ezeket a lövéseket a tüzérség adta a citadella faláról. A hetvenkét lövés után sietve megszólaltatta a tűzoltóság a városi mozsarakat is, ezek a lövések azonban nehézkesen és nagy szünetekkel követték egymást, amin a hallgatóság sokat nevetett.

A grimmburgi vár Grimmburg város közepén állott, egy bozótos hegyoldalon; a városkába félóra alatt lehetett eljutni a székvárosból egy rosszul jövedelmező vicinális vasúttal. A várat állandóan lakható állapotban tartották és mint az uralkodó család ősi fészkét és a dinasztia bölcsőjét egészen különös tisztességben részesítették. Házi törvény és hagyomány szabta meg ugyanis, hogy az uralkodópár gyermekeinek mindig itt kell születniük.

Az a nap, mikor a hetvenkét lövés eldördült, a legszebb évszakba esett; tavasz vége volt, kora nyár, június eleje, pünkösd után következő nap. János Albrecht, akinek kora reggel távirat jelentette, hogy a nagy óra közeledik, nyolc óra tájban érkezett meg a rosszul jövedelmező vicinális vasúton a grimmburgi állomásra, ahol a polgármester, a járásbíró, a lelkész és a városka orvosa tolmácsolták neki szerencsekívánataikat. Az állomásról a nagyherceg egyenesen a várba hajtatott. A nagyherceg kíséretében volt dr. Knabelsdorff báró miniszterelnök és Schmettern gróf főhadsegéd, gyalogsági tábornok. Nemsokára utánuk érkezett még két-három miniszter, továbbá D. Wislicenus udvari lelkész, főegyház- tanácsos, néhány udvari méltóság, és végül Lichterloh kapitány, egy fiatal szárnysegéd. Rajtuk kívül a várba érkezett még egy olyan ember, akire senki sem számított. János Albrechtnek ugyanis az a különös ötlete támadt, hogy - bár doktor Eschrich főtörzsorvos, udvari orvos a nagyhercegnő mellett volt, - a fiatal községi orvost, valami dr. Sammetet, aki méghozzá zsidó származású volt, felszólította, hogy jöjjön el a várba. Az egyszerű, munkás és komoly ember, akinek rengeteg dolga volt és aki éppen nem számított erre a kitüntető meghívásra, zavarodottan dadogta:

- Kérem… nagyon szívesen... nagyon szívesen…

A nagyherceg kíséretében ez a válasz mosolygást keltett.

A nagyhercegnő a várnak abban a szobájában feküdt, amelyet menyasszonyok termének hívtak. Mellette volt a bába, az ápolónő és az udvari orvos, aki törzsorvosi uniformisára öltötte fel az operációs köpönyeget. Időről-időre megjelent a szobában Schulenburg-Tressen bárónő, Dorottya főudvarmesternője, hogy tájékozódást szerezzen a dolgok állásáról. Dr. Sammet szerényen és várakozóan állott a háttérben.

A nagyherceg az úgynevezett könyvtárszobában tartózkodott, ahová teát rendelt magának. A teáscsésze azonban érintetlenül állott az asztalon és János Albrecht nyugtalanul, feszült izgalomban járkált a szoba egyik sarkától a másikig. A nagyherceg lakkcipőjének a ropogását Lichterloh kapitány hallgatta a szomszéd szobában.

A miniszterek, a főhadsegéd és a többi urak a földszinti termekben várakoztak. Az urak nagyon unatkoztak. Hol egy kalap, hogy egy fehérkesztyűs kéz takarta el a folyton ismétlődő görcsös ásításokat. A hosszú várakozásnak Lichterloh kapitány vetett véget, aki felrántotta a nagy szárnyasajtók egyikét és a perc örömétől és fontosságától elragadva, túltéve magát formákon és szabályokon, vidáman szalutált és harsány hangon kiáltotta:

- Jelentem alássan: herceg született.

- A la bonne heure, - szólt Schmettern gróf főhadsegéd.

Bühl zu Bühl, az udvari főmarsall, gyorsan mondta a maga hadaró módján:

- Örvendetes, nagyon örvendetes, ez aztán az örvendetes hír.

D. Wislicenus, az udvari lelkész, összekulcsolta fehér kezeit és kenetes hangon mondta:

- Isten árassza le áldását ő nagyhercegi fenségére.

Knobelsdorff báró mosolyogva szólt közbe:

- A kapitány úr elfelejti, hogy megállapításaival beleavatkozik jogaimba és kötelességeimbe. Amíg én a tényállást alaposan meg nem vizsgáltam, addig teljesen eldöntetlen marad az a kérdés, hogy herceg vagy hercegnő-e az újszülött...

A társaság nevetett és Lichterloh kapitány jókedvűen válaszolta:

- Igenis, kegyelmes uram. Van szerencsém tehát excellenciádat legfelsőbb megbízásból megkérni, kegyeskedjék...

Ez a szóváltás arra vonatkozott, hogy a miniszterelnök, a nagyhercegi ház anyakönyvi hivatalnoka is, amely minőségében hivatása és kötelessége, hogy a fejedelmi gyermek nemét hivatalosan megállapítsa. Knobelsdorff báró ezt a formalitást az úgynevezett fésülő szobában végezte el, ahol az újszülöttet fürdették. Hosszabb ideig időzött azonban ebben a szobában, mint ahogy ő maga is várta, mert föltartotta és meghökkentette egy kínos észrevétel, amelyről a bábát kivéve egyelőre senkinek sem szólt. A miniszter figyelmesen megnézte a vörös bőrű, fél kezével, - csak fél kezével, - vakon tapogatódzó, meztelen kis lényt, összehúzta a szemöldökeit, vizsgálódott, megtapogatta a gyermeket. Újra meg újra megnézte és végül ezt kérdezte:

- Látta ezt már a nagyherceg?

- Nem, kegyelmes uram.

- Ha a nagyherceg meglátja ezt, mondja neki, hogy a herceg idővel kinövi a dolgot...

Tíz-tizenöt perccel utána a nagyherceg is észrevette kínos meglepetéssel a dolgot. János Albrecht ugyanis, miután egy ideig a nagyhercegné ágya mellett ült és a kezét fogta, átment a fésülő szobába, ahol a csecsemő magas, aranyozott, kék selyemmel díszített ágyában feküdt már és egy gyorsan odahozott karosszékbe leült kis fia ágya mellé. Mialatt azonban itt ült és az alvó gyermeket nézegette, észrevette, amit egyelőre szerettek volna eltitkolni előtte. A paplant lehúzta a gyermekről, az arca elsötétedett, ránézett az elnémult bábára, egy pillantást vetett a bezárt ajtóra, amely mögött a felesége feküdt és siető léptekkel, izgatottan tért vissza a könyvtárszobába. Itt rögtön megnyomta az íróasztalán álló ezüstös csengettyűt és Lichterloh kapitánynak, aki élénk sarkantyúpengéssel lépett be, nagyon röviden és nagyon hidegen mondta:

- Kéretem Eschrich urat.

A szárnysegéd ismét összecsapta a sarkantyúit. János Albrecht, heves cipőropogással föl és alá járt párszor, és amikor az előszobában hangokat hallott, akkor megállt az íróasztal mellett abban a tartásban, ahogyan audienciáit szokta adni...

Eschrich doktor mély meghajlással lépett be. Operációs köpönyegét már letette. Szomorú jelenség volt. A nagyherceg parancsolóan hajtotta hátra a fejét és jobbkezével türelmetlen mozdulatot tett.

- Várom, hogy megmagyarázza a dolgot főtörzsorvos úr, - szólt izgalomtól remegő hangon. - Kérem, szíveskedjék számot adni nekem... Mi van a gyermek karjával?

Az udvari orvos megemelte egy kissé a karjait: a tehetetlenségnek és az ártatlanságnak bágyadt gesztusa volt ez a mozdulat.

- Kérem, királyi fenségedet, - szólt halkan, - kegyeskedjék... Szerencsétlen véletlen az egész. Kedvezőtlen körülmények, amelyek az elmúlt hónapokban a nagyhercegnő ő királyi fenségének állapotában...

- Ezek frázisok!

A nagyherceg annyira izgatott volt, hogy nem is kívánt igazában magyarázatot, hogy a magyarázatadást egyenesen megakadályozta.

- Vegye tudomásul, uram, - szólt harsány hangon, - hogy magamon kívül vagyok. Szerencsétlen véletlen!... Éppen az ön dolga volt, hogy szerencsétlen véletleneket elhárítson...

A főtörzsorvos félig meghajolva állott a nagyherceg előtt és a megadás halk hangján beszélt le a padlóra:

- Alázattal kérem királyi fenségedet, legyen szabad megemlítenem, hogy legalább is nem magam viselem a felelősséget. A nagyhercegnő ö királyi fenségét Grasanger tanár is megvizsgálta, - egy ginekológiai kapacitás… De felelőssé ebben az esetben senkit sem lehet tenni...

- Senkit... Ah! Hát én pedig bátor vagyok önt tenni felelőssé... Ön tartozik nekem beszámolni… Ön tartozott a nagyhercegnő fölött őrködni a szülés előtt, ön volt jelen a szülésnél… Én abból indultam ki, hogy az ön tudása megfelel rangjának, főtörzsorvos úr, én bíztam az ön tapasztalataiban; és súlyosan csalódtam, mondhatom súlyosan csalódtam. Az ön lelkiismeretlensége odavezetett, hogy most egy… nyomorék gyermek jött a világra…

- Kérem királyi fenségedet, kegyeskedjék mérlegelni...

- Már mérlegeltem mindent. Megmértem valakit és könnyűnek találtam. Köszönöm!

Eschrich doktor meghajolva hátrált az ajtóig és kiment. Az előszobában vörös arccal megvonogatta a vállát. A nagyherceg tovább járkált föl és le a könyvtárszobában, hangosan nyikorogva fejedelmi haragjában, de magányosan, fölvilágosítatlanul és bosszús tudatlanságban. És már most akár azért, mert az udvari orvost még jobban meg akarta alázni, akár azért, mert megbánta, hogy minden fölvilágosítástól megfosztotta önmagát - tíz perc múlva az a váratlan és hihetetlen esemény történt, hogy a nagyherceg Lichterloh kapitány útján a fiatál Sammet doktort behívatta magához a könyvtárszobába.

A doktor, mikor a parancsot meghallotta, ismét így szólt: „Kérem… nagyon szívesen, nagyon szívesen"; sőt egy kissé el is halványodott; ettől fogva azonban kitűnően viselte magát. Az etikettel nem volt ugyan tisztában és túlságosan korán, már az ajtóban meghajolt, úgyhogy az adjutáns, aki nem tudta mögötte becsukni az ajtót, kénytelen volt odasuttogni neki, hogy menjen egy-két lépést előre; azután azonban szabad és nyugalmas tartásban állott a nagyherceg előtt és jól és kielégítően válaszolt a nagyherceg kérdéseire, bár a mondatait viszont kissé nehezen kezdte még és bár közéjük - mintegy szerény nyomatékul - gyakran egy-egy „igenis“-t szúrt be. Sötétszőke haja rövidre volt nyírva, a bajusza hanyagul lógott le kétoldalt. Az álla és az arca tisztára volt borotválva és kissé fölborotváltnak is látszott. A fejét oldalra hajtotta, a szemeiben okosság és egy jó és munkásember szelídsége látszott. Az orra túlságosan laposan ereszkedett le a bajuszára; ezen látszott meg a származása. Frakkjához fekete nyakkendőt vett föl és fénymázas cipői nagyon is falusi szabásúak voltak. Két könyökét odaszorította a felsőtestéhez, egyik keze ezüst óraláncán volt. Egész megjelenése a becsületesség és a józan nyugalom benyomását tette; bizalmat keltett.

A nagyherceg szokatlan kegyességgel szólította meg, egy kissé annak a tanítónak a modorában, aki összeszidott egy rossz növendéket és hirtelen nyájassággal egy másikhoz fordul:

- Doktor úr, azért kérettem önt... Felvilágosítást akarok öntől kérni arra a különösségre nézve, amely az újszülött herceg testén látható…

Gondolom, nem kerülte el az ön figyelmét... Én-nekem talány ez a dolog… szerfölött fájdalmas talány... Egy szóval: mi az ön véleménye?

A nagyherceg megváltoztatta feszes tartását és egy tökéletesen szép kézmozdulattal megadta a doktornak a szót. Sammet doktor csendesen és figyelmesen nézett rá, úgyszólván bevárta, míg a nagyherceg egész fejedelmi viselkedésével elkészül. Aztán így szólt:

- Igenis. - A szóban forgó eset nem mondható éppen nagyon gyakorinak, az orvostudomány számára azonban ismert és sokszor tapasztalt jelenség. Igenis. Lényegében nem más, mint az atrófiának egy esete…

- Hogyan kérem... „atrófia”...

- Bocsánat királyi fenség. Úgy értem, az elkorcsosodásnak egy esete. Igenis.

- Úgy van. Elkorcsosodás. Ez nagyon helyes. A bal kéz elkorcsosodott. De hát ez hallatlan dolog! Hallatlan és érthetetlen! Sohasem történt az én családomban ilyesmi! Újabban pedig átöröklésről kezdenek beszélni...

A doktor ismét csendesen és figyelmesen nézte ezt a világtól elzárkózott, parancsoló megjelenésű nagyurat, akihez mostanában eljutott az a hír, hogy újabban átöröklésről kezdenek beszélni. Egyszerűen válaszolta:

- Bocsánat, királyi fenség; de a szóban forgó esetben szó sem lehet átöröklésről.

- Ah! Igazán! - szólt kissé gúnyosan a nagyherceg. - Ez némi elégtétel nekem. De szíveskedjék akkor hát megmondani, mi az voltaképpen, amiről itt szó lehet.

- Nagyon szívesen, királyi fenség. A korcsos alakulatnak tisztán mechanikus oka van. Előidézte egy mechanikus gátlás a magzat fejlődésének ideje alatt.

A nagyherceg undorral és aggódva hallgatta a doktort. Látnivaló volt, hogy minden új szótól félti az érzékenységét.

- De hát hogyan, az isten szerelmére, - mondta összehúzott szemöldökkel. - Csak nem gondolhatom azt, hogy mulasztás történt...

- Az ilyen korcsos alakulatok, - válaszolta Sammet doktor, - különböző módon jöhetnek létre. De ebben az esetben meglehetős bizonyossággal mondhatjuk, hogy az amnion okozta a bajt.

- Hogyan kérem... „az amnion“...

- Ez a peteburkok egyike, királyi fenség.

Igenis. És bizonyos körülmények között ennek a buroknak a leválása az embrióról olyan lassan és olyan nehezen mehet végbe, hogy a kettő között fonalak és szalagok képződnek... ezeket amniotikus szalagoknak mondjuk, igenis. Ezek a szalagok nagyon veszedelmesekké válhatnak, mert körülfonhatják és lefűzhetik a gyermeknek egész tagjait is, útját szeghetik például az egyik kéz vérkeringésének és ezt a kezet esetleg egészen amputálhatják, igenis.

- Szent isten... amputálhatják. E szerint még örülnünk kell, hogy nem került a kéz amputálására a sor.

- Ez megtörténhetett volna, királyi fenség. Igenis. De ezúttal csak a kéz lefűzéséig és így az atrófiáig jutott a dolog.

- És nem volt ez fölismerhető, nem lehetett ezt előre látni, megakadályozni?

- Nem, királyi fenség. Abszolúte nem. Egészen bizonyos, hogy mulasztás senkit sem terhel.

Az ilyen fejlődést gátló akadályok előlünk elrejtve működnek. Tehetetlenek vagyunk velük szemben.

- Igenis.

- És gyógyíthatatlan az elkorcsosodás? Nyomorék marad a kéz?

Sammet doktor habozott, jósággal teli pillantást vetett a nagyhercegre:

- A teljes egyformaság a két kéz között nem fog helyreállni, - mondta óvatosan. - De az élkorcsosodott kéz is fejlődik majd valamennyire, oh igen, bizonyosan fejlődik...

- Használható lesz? Használhatja majd a herceg… a kantár tartására például, vagy kézmozdulatokra, szükséges gesztusokra...

- Használható lesz... egy kissé... Talán nem nagyon. És hiszen itt van a teljesen egészséges jobb kéz.

- Nagyon is látható lesz? - kérdezte a nagyherceg és aggódva kutatta Sammet doktor arckifejezését. Nagyon feltűnő lesz? Azt gondolja ön, hogy a herceg megjelenésének nagyon árt majd?

Sammet doktor kitérően válaszolta:

- Sok ember van, aki sokkal súlyosabb körülmények között él és teljesíti a hivatását. Igenis.

A nagyherceg elfordult és végigsétált egyszer a szobán. Sammet doktor tisztelettel helyet adott a sétához és visszahúzódott az ajtóig. A nagyherceg azután ismét megállt az íróasztalnál és így szólt:

- Most tehát tudom, amit tudni akartam, doktor úr; köszönöm a fölvilágosításokat. Ön érti a dolgát, az egészen bizonyos. Miért él ön itt Grimmburgban? Miért nem folytat a székvárosban orvosi gyakorlatot?

- Elég fiatal vagyok még, királyi fenség, és mielőtt speciális praxist kezdenék a székvárosban, előbb néhány évig lehetőleg sokoldalú gyakorlatra akarok szert tenni. Erre pedig az olyan vidéki városka, mint Grimmburg, kitűnő alkalmat ad. Igenis.

- Nagyon komoly törekvés. Nagyon tiszteletreméltó. És milyen speciális területre szándékozik azután lépni?

- A gyermekbetegségekkel akarok foglalkozni, királyi fenség. Gyermekorvos akarok lenni. Igenis.

A nagyherceg hátra vetette a fejét, összehúzta a szemét és hirtelen ezt kérdezte:

- Ön zsidó, ugyebár?

- Igen, királyi fenség.

- Ah. Kérem, válaszoljon nekem még egy kérdésre... Érezte-e ön eredetét pályafutásában akármikor is akadálynak, érezte-e, hogy ez hátrány az ön életében? Úgy kérdezem ezt öntől, mint az ország fejedelme, akinek különösen a szívén van, hogy az egyenlőségi elv ne csak hivatalosan, hanem a privát életben is föltétlenül érvényesüljön doktor, - mindenkinek megvan az a joga, hogy dolgozzék.

Ezután azonban mondott még egyebet is, nehézkesen fogott hozzá, azután fojtott, de határozott hangon folytatta:

- Nincs olyan egyenlőség! elv, ha szabad ezt a megjegyzést megengednem magamnak, amely valaha meggátolhatná, hogy a társadalmi életben olyan kivételek és külön alakulatok képződjenek, amelyek magas vagy alacsony értelemben eltérnek a polgári átlagtól. Az egyes ember akkor cselekszik helyesen, ha a maga külön helyzetének a mivoltával nem sokat törődik, hanem a lényeget abban látja, hogy eltér a polgári átlagtól és ha ennek az eltérésnek a következménye gyanánt rendkívüli kötelezettségeket ró magára. A rendes, tehát kényelmes többséggel szemben nem hátrányos, hanem előnyös a helyzete annak, akinek más embereknél több oka van arra, hogy erősen dolgozzék és szokatlanul kitegyen magáért. Igenis. Igenis.

Két igenissel erősítette meg ezt a választ.

A nagyherceg lassan és fontolgatva mondta:

- Jó... nem rossz, legalább is nagyon érdekes.

Sammet doktor szavai úgy hatottak rá, mintha valami bizalmas vallomást hallott volna, egyúttal azonban egy kissé valami lázadásfélének is érezte az egészet. A fiatalemberrel való beszélgetésnek így vetett véget:

- Kedves doktor, az én időm ki van szabva. Köszönöm az ön nyilatkozatait. Beszélgetésünk - attól a kínos ponttól eltekintve, amelyből kiindult - teljes megelégedéssel tölt el engem. Szívesen közlöm önnel azt az elhatározásomat, hogy az Albrecht-rend harmadik osztályát a koronával adományozom önnek. És nem fogok önről megfeledkezni. Köszönöm.

Így folyt le a grimmburgi orvosnak a nagyherceggel való beszélgetése. A beszélgetés után rövid idővel János Albrecht elhagyta a várat és külön vonaton visszatért a székvárosba. A vártól az állomásig terjedő utat nyitott hintón, Knobelsdorff báró társaságában tette meg. János Albrecht komoly és néma volt az úton, levertnek és bánatosnak látszott, úgyhogy Knobelsdorff báró - ámbár tudta, hogy a nagyherceg az intim érintkezésben sem szereti, ha az ő előzetes fölszólítása nélkül beszélni kezdenek hozzá - végül mégis rászánta magát, hogy megtöri a hallgatást.

- Királyi fenséged, - szólt kérő hangon, - úgy látszik, nagyon szívére veszi azt a kis anomáliát, amelyet a herceg testén találtak... Pedig azt kellene gondolnunk, hogy ezen a napon annyival több ok van az örömre és a büszke háládatosságra, hogy…

- Oh, kedves Knobelsdorff, - felelte János Albrecht idegesen és csaknem sírós hangon, - ön el fogja nézni, hogy ilyen rosszkedvű vagyok; csak nem kívánja tőlem, hogy ujjongjak! Semmi okom rá. A nagyhercegnő jól érzi magát - az rendben van. És a gyerek fiú lett - az is nagyon rendben van. De látja, világra jön egy atrófiával, egy korcsképződménnyel, amelyet az amniotikus szalagok okoznak. Szerencsétlenség. Senki nem felelős érte. De hiszen épp azok a szerencsétlenségek az igazán borzasztóak, amelyekért senki sem felelős, és a herceg megjelenése igazán más érzelmeket kell, hogy a népben keltsen, mint szánalmat. A trónörökös nagyherceg gyenge szervezetű, mindentől óvni kell. Csoda, hogy kiheverte két évvel ezelőtt a mellhártyagyulladását és körülbelül csoda lesz az is, ha nagy kort ér el. Erre az ég egy második fiúval ajándékoz meg, - a fiú erősnek látszik, azonban félkézzel jön világra. A másik kéz elnyomorodott, hasznavehetetlen, korcs, rejtegetni kell. Mennyi baj lesz vele! Mennyi mindenben gátolja majd! Milyen nehéz lesz a világgal szemben viselkednie. Lassanként nyilvánosságra is kell hozni a dolgot, nehogy nagyon is kínosan hasson, amikor először lép a nyilvánosság elé. Nem, nem, nem tudok megvigasztalódni. Egy félkezű herceg…

- Félkezű, - szólt Knobelsdorff. - Szándékosan használja királyi fenséged ezt a kifejezést?

- Szándékosan?

- Hát nem?... Hiszen a hercegnek két keze van, csakhogy az egyik elkorcsosodott, úgyhogy félkezű hercegnek lehet őt nevezni, ha az ember annak akarja nevezni.

- Nos? És?

- Úgy, hogy az ember szinte kívánatosnak tarthatná, bárcsak a trón örököse, ne pedig fenséged második fia, viselné ezt a kis hibát.

- Mit beszél ön itt össze, kedves Knobelsdorff?

- Királyi fenséged kinevethet érte, de én a cigányasszonyra gondolok.

- A cigányasszonyra? Kedves báró, én nagyon türelmes vagyok...

- A cigányasszonyra, aki száz évvel ezelőtt megjósolta, hogy fenséged házában születni fog egy herceg, aki „félkezű” lesz, - ez a hagyományos kifejezés - és aki ennek a hercegnek a születéséhez egy bizonyos különös nagy Ígéretet csatolt.

A nagyherceg hirtelen megfordult a kocsi bársonyülésén és némán tekintett Knobelsdorff szemébe.

- Nagyon mulatságos, - szólt azután és visszaült a helyére.

- Jóslatok, - folytatta Knobelsdorff, - akként szoktak teljesedni, hogy olyan körülmények állnak be, amelyeket némi jóakarattal a jóslat teljesedésének lehet nevezni. Minden igazi jóslatnak olyan a stílusa, hogy ezt a jóakaratot nagyon megkönnyíti. „Félkézzel”, - az orákulum tág teret hagy a magyarázatnak. A valóság mindössze annyi, hogy az atrófiának egy mérsékelt esetével állunk szemben, de ki gátol meg engem abban, ki gátolja meg a népet abban, hogy amit a valóság csak jelzett, azt mi teljes egésznek vegyük és a jóslat első részét beteljesültnek mondjuk? A nép bizonyosan megteszi ezt és pedig legkésőbb akkor, ha a jóslat második része, a nagy Ígéret is beteljesednék valahogyan; a nép jeleket keres, jeleket magyaráz, amint mindig csinálta azért, hogy beteljesedni lássa, ami írva vagyon. Hogyan teljesedhetik az Ígéret, azt magam sem látom tisztán, - a herceg másodszülött, nem kerül trónra, a sors ujjmutatása homályos. A félkezű herceg azonban megszületett, - hozzon tehát nekünk annyi szerencsét, amennyit csak hozhat.

A nagyherceg hallgatott; dinasztikus álmok és vágyak borzongtak végig rajta.

- Jól van, Knobelsdorff, nem bánom. Ön meg akar engem vigasztalni, és a dolgát nem csinálja rosszul. Miránk azonban íme föladatok várnak...

A levegőt távoli hangos éljenzés reszkettette meg. A grimmburgi közönség fekete tömegekben hullámzott az állomás előtt, a kordon mögött. A nagyhercegi kocsira várva elöl állott a polgármester, színes zsebkendőjével törülgette a homlokát, és egy darab papírról tanulgatta üdvözlő beszédét. János Albrecht arca felöltötte azt a kifejezést, amellyel az egyszerű szónoklatot meghallgatja majd, hogy kegyesen válaszoljon rá...

A városka föl volt lobogózva; meghúzták a harangokat. A székváros összes harangjai is szóltak. Este pedig kivilágítás volt, anélkül, hogy a magisztrátus kérte volna, a lakosság spontán elhatározásából - fényes kivilágítás az egész városban.

Az ország

Az ország nyolcezer négyzetkilométer volt. A lakosság száma egy millió. Szép, csendes, nyugalmas ország. Erdeiben álmodozva zúgtak a faóriások; szántóföldéit hűségesen művelte a nép; ipara szegényesen fejletlen volt.

Akinek nem volt érdeke, hogy a dolgokat szépítse, az bátran züllötteknek nevezhette az állam pénzügyeit. Az országon hatszáz milliónyi adósság terhe volt, - és az ország türelemmel, áldozatkészen, de sóhajtozva viselte ezt a terhet. Mert a tehernek magában is eléggé nyomasztó súlyát meg-háromszorozta a kamatláb magassága és az államadósság fizetési föltételei, amelyek olyan súlyosak voltak, amilyeneket csak egy megrendült hitelű ország szokott elfogadni.

Ami az udvart illeti, a civillista félmilliót tett ki, a koronabirtokok jövedelme kétszázötvenezer márkára rúgott. Más jövedelme a koronának nem volt. És az udvar el volt adósodva, - hogy menynyire el volt adósodva, azt csak Trümmerhauff gróf, a nagyhercegi család kincstári igazgatója tudta talán. János Albrecht nem tudta, legalább is úgy tett, mintha nem tudná, követvén ebben elődjei példáját, akik adósságaikat ritkán méltatták futó figyelemnél többre. A családi vagyonnal ezek az ősök alaposan végeztek, jóformán semmi sem maradt belőle, elment az egész francia nevű kastélyok, márvány oszlopsorok, gyönyörű vízeséses parkok építésére és mindenféle aranyos, fejedelmi ' színjátékokra. János Albrecht idejében már vigyázni kellett a pénzre és az udvartartás díszét a nagyherceg hajlamai ellenére, sőt jóformán a hozzájárulása nélkül csökkenteni is kellett.

A nagyherceg nővérének, Katalin hercegnőnek az életmódjáról a székvárosban egyenesen meghatva beszéltek az emberek. A hercegnő a szomszéd uralkodóház mellékágának egy sarjához ment nőül, a férje halála után visszatért fivére székvárosába és vörösfürtű gyermekeivel a nagyhercegi ház trónörököseinek egykori palotájában lakott, amelynek a kapuja előtt egész nap ott állott egy hetyke tartású, óriási kapus és amelyben olyan nagyon egyszerű volt az élet...

A nagyherceg fivére, Lambert herceg sem sokat számított. Testvéreivel, akik mesalliance-át nem tudtak megbocsátani, haragban volt és alig-alig jelent meg az udvarnál. Feleségével, aki valamikor az udvari színház deszkáin táncolt és aki a hercegnek egy birtoka után a Rohrdorf bárónői címet viselte, a városi park mellett levő villájában lakott és szikár sportférfiú és színházi habitüé létére elegánsan viselte az adósságait. A fejedelmi külsőségekről egészen lemondott, magánember gyanánt szerepelt és ha a háztartásáról az a hír járta, hogy rendetlen és szegényes, hát ez a hír nem keltett valami nagy részvétet.

Változások állottak be azonban a Régi Palota belső életében is, megszorítások, amelyekről sok szó esett a városban és az egész országban, még pedig sok meghatott és fájdalmas szó, mert a nép alapjában véve kívánta, hogy fejedelme büszkén és fényesen reprezentálja őt magát. Takarékosságból egy kézbe adtak több udvari méltóságot és von Bühl zu Bühl úr évek óta volt már udvari főmarsall, főszertartásmester és házi marsall egy személyben. Az udvari hivatalnokok és az udvari cselédség között sok elbocsátás történt. Az udvari istálló állományát a minimumra szorították le… De mit használt ez? A nagyherceg nem becsülte a pénzt semmire; ez az érzése váratlan kitörésekben lázadt fel a takarékosság kényszere ellen és amíg az udvari vendéglátás egyszerűsége eljutott a megengedett egyszerűség legmesszibb határáig, amíg a csütörtöki hangversenyék után a souper-nál a márványteremben soha más nem került az aranylábú asztalkák vörös bársonyára, mint rostbeaf remulád-szósszal és fagylalt, és amíg a nagyherceg saját étkezése olyan egyszerű volt, mint egy középrangú hivatalnokcsaládé, azalatt János Albrecht dacosan kidobott egy teljes évi jövedelmet a grimmburgi vár restaurálására.

Többi kastélyai pedig romlásnak indultak ugyanekkor. Bühl zu Bühl úrnak egyszerűen nem állottak a rendelkezésére eszközök, amelyekkel a pusztulást meggátolhatta volna. Romlásnak indult az Eremitage is, a város északi részén fekvő bájos empire-kastély, a Delphinenort. a korai barokknak ez a remeke; a nagyhercegi család csak Hollerbrunn-t használta, ez volt a nyári rezidencia, továbbá a Jägerpreis nevű vadászkastélyt és végül a városi palotát, amelyet Régi Palotának neveztek, habár új palota egyáltalában nem volt.

A palota az udvari templommal együtt szürke, szabálytalan és áttekinthetetlen épülettömb volt sok toronnyal, erkéllyel és kapuval: félig erőd, félig díszépület. Három udvara volt, amelyeknek a bazaltkockái között többnyire dúsan burjánzott mindenféle gaz. Az egyik udvar közepén azonban rózsabokor állott, - ott állott ősidők óta egy virágágy közepén, bár a palota udvarán egyébként minden kertészi munka hiányzott. A rózsabokor nem különbözött más rózsabokroktól, egy várnagy viselt rá gondot, egyébként azonban pihent a hó alatt, kapott esőt és kapott napfényt és ha eljött az ideje, akkor rózsákat hajtott. Ezek a rózsák csodálatosan szépek voltak, nemes formájú, sötétpiros bársonylevelű virágok, igazi remeklései a természetnek, öröm volt rájuk nézni. Volt azonban egy különös és ijedelmes tulajdonságuk is: nem illatoztak. Azaz, hogy illatoztak, az illatuk azonban megmagyarázhatatlan módon nem volt rózsaillat, hanem rothadásszag, - halk, de félreismerhetetlen rothadás-szag áradt ki belőlük.

Ezt tudta mindenki, benne állott a bédekkerben és a városban járó idegenek bejöttek a palota udvarára, hogy saját orrukkal győződjenek meg a dologról.

A nép száján azonkívül még egy mese járt a rózsabokorról: az, hogy valahol, valahogyan meg van írva, hogy valamikor majd, ha valami nagy öröm és valami nagy boldogság jön az országra, akkor a rózsatő virágai egyszerre csak a legtermészetesebb és legédesebb módon elkezdenek majd illatozni...

*

A nagyherceg második fia akkor lépett először a nyilvánosság elé, mikor megkeresztelték.

Ezen a napon reprezentált tehát a herceg először, és hogy ő volt az események középpontja, már abban is kifejezésre jutott, hogy utoljára jelent meg a helyszínén. Lassan jött, - von Bühl zu Bühl lépkedett előtte, - Schulenburg-Tressen báróné főudvarmesternő karján, és minden szem őt nézte.

Aludt csipkéi, szalagjai és egy fehér selyemhab között. Az egyik kezecskéje véletlenül be volt takarva. Örömet és meghatottságot keltett, nagy tetszést aratott. Mint az egész esemény középpontja, minden figyelem tárgya, nyugodtan, igénytelenül és természetesen még türelmesen viselkedett. Az érdeme az volt, hogy nem zavart, nem bántott, nem ellenzett semmit, hanem kétségtelenül veleszületett tájékozottsággal átengedte magát a formának, amely körülötte szóhoz jutott, őt vitte és ma még minden személyes megerőltetéstől megkímélte.

Amíg csendesen aludt, sok nevet kapott; főnevei azonban ezek lettek: Klaus Heinrich. Az újságok beszámoltak első föllépéséről; leírták a külsejét, a ruháját, megállapították, hogy igazán hercegi módon viselkedett és szavakba öntötték azt a megindító és fölemelő hatást, amelyet a megjelenése keltett. Azután a nyilvánosság hosszabb ideig keveset hallott róla, és ő semmit a nyilvánosságról.

Mikor Klaus Heinrich kétéves lett, a grimmburgi várban megint született valaki, ez a valaki egy kis hercegnő volt. Harminchat ágyúlövés jutott ki neki, mert a női nemhez tartozott és Ditlindenek keresztelték. Ő volt Klaus Heinrich nővére, és a megérkezése nagy szerencse volt Klaus Heinrich számára. Ditlinde eleinte meglepően kicsi és törékeny volt, de nemsokára utolérte Klaus Heinrichet, olyanná lett, mint ő és ekkor az egész napot együtt töltötték. Klaus Henrich vele élt, vele együtt látott, tudott és értett meg mindent, vele együtt érezve ismerte meg a kettőjük közös világát.

Bizony, olyan volt a világ és olyanok voltak a tapasztalataik, hogy gondolkozóba ejthették az embert. Ahol télen laktak, az a Régi Palota volt. Ahol nyáron laktak, a folyónál, a hűvös, illatos lila sövényes kertben, amelyben fehér szobrok álltak, az Hollerbrunn volt, a nyári székhely. Útközben, mikor ide utaztak, vagy ha papa, vagy mama akármikor magával vitte őket egy barnára fényezett kocsiban, amelynek az ajtaján kis aranykorona díszlett, akkor a többi ember megállt, köszönt és élj ént kiáltott; mert papa herceg, és ura az országnak, és így ők is herceg és hercegnő, - bizonyosan éppen olyan herceg és hercegnő, mint amilyenek azokban a francia mesékben vannak, amelyeket a svájci madame nekik fölolvas. Itt meg kell állni, ez kétségtelenül kivételes dolog. Ha más gyerekek ezeket a meséket hallják, úgy néznek a hercegekre, akikről szó van, mint nagyon magasan álló, kivételes lényekre, akiknek a rangja számukra a valóság megszépítését jelenti és akikkel foglalkozva szebbé lesznek, a hétköznap fölé emelkednek a gondolataik.

De Klaus Heinrich és Ditlinde maguk fajtának tekintették ezeket az alakokat, velük egy levegőt szívtak, palotában laktak, mint ők; testvéri viszonyban voltak velük; és mikor a mesét hallgatva velük eggyé váltak, nem emelkedtek a valóság fölé. Állandóan, örökké azon a magaslaton éltek ők tehát, ahová mások csak akkor emelkednek, mikor mesét hallgatnak? A svájci madame egész viselkedéséből Ítélve - nem tagadhatta volna ezt, ha a kérdés egyáltalán szóba kerülhetett volna.

A svájci madame, egy kálvinista pap özvegye, kettőjük fölügyeletére volt rendelve, de mindegyiküknek külön is volt két-két szobalánya. Madame egészen fehér és fekete volt; a főkötője fehér volt és a ruhája fekete; fehér volt az arca és fekete a fényes sima haja. Nagyon pontos nő volt és könnyen megrémíthető. Ég felé fordította a szemét és összecsapta a fehér kezét olyan dolgoknál, amelyek veszélytelenek és mégis tiltva vannak. A komoly esetekre való, legcsendesebb, de legsúlyosabb büntetés azonban az volt, ha „szomorúan nézett” a gyerekekre.

Egy napon, felsőbb parancsra, Klaus Heinrichet és Ditlindet nagyhercegi fenségnek kezdte nevezni, és ettől fogva még könnyebben rémült meg…

Albrecht azonban királyi fenség volt. Katalin néni gyerekei pedig, mint erről hamar értesültek, nem tartoztak a család férfiágához, ezért kisebb volt a jelentőségük. De Albrecht trónörökös-nagyherceg volt és ehhez jól illett, hogy olyan halványnak és zárkózottnak látszott és hogy sokat feküdt ágyban. Osztrák kabátkát viselt, amelyen zsebek voltak. Hátul kiálló koponyája, keskeny halántéka és hosszúkás, okos arca volt. Egészen kicsi korában súlyos betegségen esett át, amikor is, Eschrich főorvos állítása szerint, a szíve egy időre „a jobboldalra vándorolt”. Mindenesetre szemtől-szembe állott a halállal és ez talán még megerősítette azt a félénk méltóságot, ami benne volt. Nagyon tartózkodónak látszott, zavarodottsága mintha hidegség lett volna és a báj hiányát büszkeséggel pótolta. Kissé selypített és ezért egyre elpirult, mert nagyon ügyelt magára. A válla kissé ferde volt. Egyik szeme gyenge lévén, föladatírásnál szemüveget viselt, ami az arcát még öregebbé és okosabbá tette...

Klaus Heinrich úgy érezte, hogy Albrecht őt lenézni, és belátta, hogy ez nemcsak ifjabb volta miatt van így. Ő lágyszívű, könnyen síró természet volt. Sírt, ha valaki „szomorúan nézett" rá, és mikor a nagy játszó asztal sarkába úgy beleütötte a homlokát, hogy a vér folyt belőle, akkor hangosan jajgatott, úgy sajnálta a homlokát. De Albrecht a halált is látta és még sem sírt soha. Rövid, kerek alsó ajkát kissé előre nyújtva, csendesen szívta vele a felső ajkát - ez volt minden. Albrecht előkelő volt. A svájci madame mindig ő rá hivatkozott példaképpen, ha a comme il faut kérdése fölmerült. Albrecht soha szóba nem állt volna azokkal a pompásan feldíszített emberekkel, akik a palotához tartoznak ugyan, de nem férfiak és nem emberek, hanem csak lakájok, amint ezt Klaus Heinrich néha, őrizetlen pillanatokban megtette. Mert Albrecht nem volt kíváncsi. A szemei hidegen néztek előre és nem látszott bennük vágy a világ megismerése után. De Klaus Heinrich vágyott a világ megismerésére és ezért szóba állott a lakájokkal, ezért és még egy másik, sürgős, talán veszedelmes, talán illetlen vágyból: hogy a szívéhez jusson valami abból, ami messze, messze a világban van. De a lakájok, akár öregek voltak, akár fiatalok, akár az ajtóknál, akár a folyosókon, akár az előszobákban állottak, homok színű kamásliban és barna frakkban, amelynek vörös-arany díszítésén a kocsiajtó kis koronája számtalanszor ismétlődött, - mind kihúzták magukat, ha Klaus Heinrich beszélgetett velük, nagy kezeiket vastag bársony nadrágjuk varrására szorították, kissé lehajoltak hozzá, úgy hogy vállrojtjaik himbálóztak, és üres, illedelmes feleleteket adtak, amelyekben a „nagyhercegi fenség“ megszólítás volt a legfontosabb; és ezekhez a feleletekhez áhítatosan és óvatosan mosolyogtak, mintha ezt mondták volna: „te tisztaság, te finomság!"... Néha, ha mód kínálkozott rá, Klaus Heinrich fölfedező utakat tett a palota lakatlan részeiben; később, mikor már elég nagy lett ehhez, Ditlindet, a nővérét is magával vitte. Ebben az időben Dröge tanácsos tanította, a városi iskolák rektora, akit első oktatójául rendeltek ki. Dröge tanácsos odavetően bólintott a lakáj felé, aki a fával burkolt, nagy tanulószoba ajtaját, ahol Klaus Heinrich várt rá, kitárta előtte. Klaus Heinrichnek azonban nem járásközben, nem úgy odavetően köszönt, hanem határozottan és meggondoltan, elébe lépve és várva, hogy fenséges tanítványa kezét nyújtsa neki. Ezt Klaus Heinrich meg is tette, és hogy a dolgot mind a kétszer, a jövésnél és a búcsúzásnál, csinosan, megnyerőén és kerek mozdulattal csinálta, úgy, mint ahogyan az apjától látta, mikor ez kezet nyújt a kéznyújtásra várakozó uraknak, az fontosabbnak és lényegesebbnek tűnt föl neki, mint az egész tanulás, ami a két kézfogás között volt.

Mikor Dröge tanácsos már számtalanszor jött és távozott, Klaus Heinrich várakozása és szándéka ellenére, úgyhogy voltaképpen észre sem vette, sok hasznos dolgot tanult: otthonos lett minden tárgyban, olvasásban, írásban és számolásban, sőt, ha kívánták, a nagyhercegség városait is meglehetős hiánytalanul föl tudta sorolni. De, mint már szó esett róla, nem ez volt tulajdonképpen az, ami neki fontosnak tetszett. Néha, ha tanulás közben figyelmetlen volt, Dröge úr magasztos hivatására utalva megintette: „magasztos hivatása kötelezi...“ mondta, vagy: „ezzel tartozik magasztos hivatásának… Mi volt a hivatása, miben volt ennek a hivatásnak a magasztossága? Miért mosolyogtak a lakájok úgy, mintha azt akarták volna mondani: „te tisztaság, te finomság", és miért volt madame úgy megrémülve, ha a beszédében, vagy a cselekedeteiben kissé szabadjára hagyta magát? Megerőltette gyerekelméjét és néha, ha erősen és hosszan gondolkozott és tekintetét a jelenségek lényegébe fúrta, megsejtette, hogy mi az, amiről körülötte voltaképpen szó van és ami számára az életet és hivatást jelenti.

Az Ezüst-teremben állott egyszer, az Ezüst-teremben, amely a dísztermekhez tartozott és amelyben, mint ő azt tudta, az apja csoportos ünnepi fogadásokat szokott tartani. Véletlenül egyedül jött be az üres terembe és jól megnézte.

Tél volt és hideg; kis cipői visszatükröződtek a világos, üvegsima padlóban, amely úgy terült el előtte, mint egy jégmező. Az ezüst arabeszkekkel díszített mennyezet olyan magas volt, hogy hosszú, hosszú fémrúdra volt szükség, hogy a sokágú, nagy fehér gyertyákkal sűrűn megrakott csillár a terem félmagasságában lebegjen. A tető alatt ezüstkeretű mezők húzódtak végig; egy-egy halvány festmény volt bennük. Az ezüstszélű falak itt-ott sárgafoltos és elszakadt fehér selyemmel voltak burkolva. Egy monumentális baldachin féle dolog, amely két erős ezüst oszlopon nyugodott és elöl ezüst sujtással volt díszítve, és amelynek tetejéről egy halott, púderes ősanya hermelin utánzattal körített képe nézett le, elválasztotta a kandalló környékét a terem többi részétől. Ott hátul szétfoszló, fehér selyemmel bevont, nagy karosszékek vették körül a hideg tűzhelyet. Az oldalfalakon egymással szemközt óriási ezüstkeretű tükrök álltak, amelyeknek az üvegjén nagy vak foltok voltak, és amelyeknek a széles fehér márványlapján karos gyertyatartók álltak, kettő jobbra és kettő balra, az alacsonyak a magasabbak előtt és valamennyi hosszú fehér gyertyákkal telerakva, mint a fali lámpák köröskörül, és mint a négy álló lámpa a sarkokban. Jobboldalt, a széles ablakokon, amelyek az Albrecht-térre néztek és amelyeknek külső párkánya hóval volt kipárnázva, sárgafoltos fehér selyem függönyök lógtak. A terem közepén a csillár alatt középnagyságú asztal állott, amelynek a talpa olyan volt, mint egy hatalmas, bütykös, ezüst fatörzs, nyolcszögletű lapja tejszínű gyöngyházból volt, - ott állt haszontalanul és székek nélkül, legföljebb arra szánva és arra használva, hogy rátámaszkodjék az ember, ha a lakájok a szárnyas ajtót kinyitják, és beeresztik azokat, akik díszben, ünnepélyesen kimért időre ide elébed lépnek...