A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tristan Mathieu: La Main de Dieu – 1800

Les Presses de la Cité, 2023, Párizs

Fordította: Takács M. József

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Les Presses de la Cité, 2023

Hungarian translation © Takács M. József, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Horváth Sára

Szerkesztő: Wiesenmayer Teodóra

Tördelő: Szász Julianna

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-656-112-3

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előjáték

I

1 A romok között

2 A vér szava

3 A vihar moraja

4 Egy új hajnal

5 Üszkös karácsony

6 A hajtóvadászat

7 Alkalom szüli a gazembert

8 Az erdő árnyéka

9 A bűn és a bélyeg

10 Egy apró baráti szívesség

II

11 Vihar előtti csend

12 Az utolsó állomás

13 A kétfejű ördög

14 A holtak sorsa

15 A Véreskezű visszatér

16 A Kerberosz három feje

17 Nincsen rózsa tövis nélkül

18 A selyemszoknya redői között

19 A bűn eredete

20 Mesterek párbaja

21 A Tuileriák fantomja

22 A ködön túl

23 Vérrel teli múlt

III

24 Porból vétettél, és porrá leszel

25 Titokvadászat

26 Az igazság nyomában

27 A látszat néha csal

28 Egy korona nélküli király

29 A kérdezés művészete

30 A betiltott kultusz

31 Diplomácia francia módra

32 A győzelem babérjai

33 A múlt árnyéka

34 Hátborzongató bacchanália

IV

35 A bánat parazsa

36 A harcos pihenője

37 Gyorsított eljárás

38 Az ikrek

39 Hiba van a kréta körül

40 És lőn világosság

41 De profundis

42 A rejtekhely

43 A tükör mögött

44 Hitelekkel terhelt élet

45 Az A alany

46 Amiről a csontok mesélnek

47 A demiurgoszok

48 Deus ex machina

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐJÁTÉK

Párizs, quai de la Mégisserie

1800. december 24.

A rakpartnál kikötött hajóból nehéz faillat áradt. A szállítólevél szerint a teherhajó Rouenból érkezett, ahol raktárait vasáruval és ébenfával töltötték fel. A szállítmány kirakodását minden lelkesedés nélkül kezdte meg a már meglehetősen részeg dokkmunkások egy csoportja. A Szajnáról felszálló sűrű ködben valójában alig lehetett látni a hajó kerekded oldalát. Egyetlen lámpa világította meg a sötétségbe vesző hajóhídhoz vezető, kötélkorláttal ellátott pallót. A Három Mária nevet viselő térről jövő, arcát széles karimájú kalap alá rejtő férfi egyenesen a palló felé igyekezett. Odaérve határozottan megragadta a korlátot, ám ekkor egy erős hang harsant fel a ködben:

– Hé, talán azt hiszed, csak úgy beronthatsz egy hajóra, mint a bordélyházba? Told csak ide a képed, hadd nézzelek meg közelebbről!

Az egyik rakodómunkás ledobott a földre egy vasáruval teli zsákot. Az izzadt homlokú, nehéz leheletű férfi kissé himbálózó járással közeledett az ismeretlen felé.

– Engem Vasnyűvőnek neveznek. Tudod, miért? Azért, mert olyan könnyen meghajlítok egy vasrudat, mint…

Az ismeretlen tekintetét meglátva elakadt a szava. Úgy érezte, nem szemek szegeződnek rá, hanem két, szemhéjak nélküli üregben ülő, csillogó-szikrázó golyó.

– Ó, pajtás, hát mi történt a szemhéjaddal?

– Egy éjjel, a háború alatt megfagyott. Nekem magamnak kellett letépnem mindkettőt.

Vasnyűvő úgy gondolta, jobb, ha nem kérdezi meg, hogy hol és kinek az oldalán harcolt az ismeretlen, amikor ez történt.

– Mi dolgod a hajón?

– Az Árnyak anyját akarom felkeresni. Nem kell hogy bejelents neki.

Az egy csapásra kijózanodó rakodómunkás keresztet vetett:

– Hát, ha ezért jöttél… akkor Isten bocsásson meg neked!

A szemhéj nélküli férfi elindult a pallón.

– Isten engem már elfelejtett.

A hajófenékben még érződött az óceán illata, a só és a nap sugaraitól megbarnult algák erős szaga. Az ismeretlen immár egy lámpással a kezében igyekezett a hajó tatja felé, amelyet egy deszkákból lazán összerótt válaszfal zárt el. A rajta lévő ajtó nyitva állt, mögötte egy gyertya remegő fényétől megvilágított kerek asztal tűnt elő. Az asztal mögött csak egy csuklya mélyén megbúvó sápadt arcot és egy aszott szájat lehetett látni, a test többi részét elnyelte a sötétség.

– Kit keresel?

– Az Árnyak anyját.

– Tehát már feladtál minden reményt.

A hang meglepően fiatal volt, főleg a száj sarkában húzódó két, kaszapenge alakú ránchoz képest.

– Mit akarsz tőlem?

– Bosszút.

– Kinek a vesztét kívánod? Egy fivérét, aki kifosztott, vagy egy nőét, aki megcsalt? Ahhoz, hogy cselekedni tudjak, muszáj látnom őket, különben a hatalmam mit sem ér.

A férfi habozott. Egy kettőbe hajtott papírt morzsolgatott a kezében.

– Kell egy rajz, egy metszet, egy miniatúra… bármi jó, feltéve, hogy hasonlít az illetőre.

Az ismeretlen odanyújtotta neki a gyűrött képet.

– Csináld gyorsan! Nincs sok időm.

– Jól van, először tehát az arc. Azután…

A kék munkászubbonyt viselő férfi kezére mutatott.

– Szükségem van a véredre… a jobb oldalról. Van késed?

A zubbonya alól előhalászott késsel az ismeretlen habozás nélkül megvágta a csuklóját.

– Most folyasd a véredet a képre!

A sötét vérpatak néhány pillanat alatt elmosta a képet, amelyet az Árnyak anyja most a gyertya lángja fölé tartott, miközben a másik kezével fordított keresztet rajzolt a levegőbe.

– Legyen a lelke a Mélység Uráé, és hulljon bele a feneketlen sötétségbe.

Az Árnyak anyja csak az utolsó pillanatban engedte ki ujjai közül a papírt, amikor a kép már szinte teljesen elhamvadt.

– Most a pokol lángjain a sor, hogy teljesítsék feladatukat.

A szemhéj nélküli férfi három ezüstpénzt dobott az asztalra. Mielőtt felmarkolta volna őket, az Árnyak anyja a kép hamvaira mutatott:

– Miért ő?

Ez volt az a hiba, amire az ismeretlen várt. Késének pengéje máris megvillant.

– Nem mondok senkinek semmit… Esküszöm… Én nem…

Mondatának végét elnyelte a torka helyén tátongó véres nyílás.

Rue Saint-Nicaise

A férje boltja előtt ülő, újszülöttjét ringató Adélaïde a szentestére készülő Apollon kávéház kirakatát nézegette. A forradalom idején éveken át tilos volt megünnepelni a karácsonyt, ám az első konzul most engedélyt adott erre. Vitry parókakészítő mester inasai kíváncsi pillantásokat vetettek a Tuileriák palotájának homlokzatára. Az a hír járta, hogy Joséphine lakosztályának ablakai éppen ennek az utcának a sarkára nyílnak. Azt is beszélték, hogy bizonyos estéken a személyzetnek nagyon gyorsan kellett becsuknia az ablakokat, mert Napóleon és a felesége hangosan veszekedett. Ezek az emelt hangon lefolytatott viták örömmel töltötték el a környék lakóit, elégedettségükre szolgált, hogy a Bonaparte házaspár is csak olyan, mint a többi. Néhány háztömbbel arrébb nagy tolongás volt Armet-nál, a borkereskedőnél, akinek a boltja felbolydult méhkasra emlékeztetett. Mint a cukrot, úgy vitték az emberek az anjou-i vagy burgundiai borokkal teli palackokat. Ezen az estén, a Saint-Germain-l’Auxerrois-templombeli éjféli mise után minden család összegyűlik majd, hogy megünnepeljék a Megváltó születését, és az ünnep csak reggel ér véget.

Adélaïde abbahagyta gyermeke ringatását, és az immár alvó csöppséget betette a bölcsőjébe. Soha nem látott még ekkora nyüzsgést az utcában. A padlásszobájukat elhagyó gyerekek ámulva nézték a kivilágított kirakatokat. Lepeautre órásmester fagyönggyel és magyallal feldíszített üzletét mindenki megcsodálta. Még a bolt előtt sétapálcával a kezükben elhaladó elegáns urak is megálltak egy pillanatra, hogy alaposabban megnézzék.

Nem így a kék munkászubbonyt viselő ismeretlen, aki egy ponyvával letakart kis szekeret vontatott a lovával. Egyre szidta a szegény állatot, amely a férfi elvárásaihoz képest túl lassan lépkedett. Adélaïde eltöprengett azon, vajon honnan jöhetett ez a nem párizsi akcentussal beszélő idegen. Az is feltűnt neki, hogy a férfi csuklóján egy vágás vöröslik. Néhány méterrel arrébb aztán az ismeretlen abbahagyta a szitkozódást, és az utca sarkán megállította a lovát. Úgy tűnt, az idegennek esze ágában sincs hazamenni megünnepelni a szentestét – de milyen furcsa ötlet az is, hogy éppen a Saint-Nicaise utcán megy végig egy láthatóan túlterhelt szekérrel!

Az ismeretlen megtörölte a homlokát, benyúlt a ponyva alá, és néhány követ vett elő onnan, amelyekkel kitámasztotta a szekér hátsó kerekét, majd kifogta a lovat, és szorosan a fal mellé állította, hogy az ne akadályozza a forgalmat. Ekkor két másik, szintén zubbonyt viselő férfi csatlakozott hozzá. Adélaïde észrevette, hogy a magasabbik keze feltűnően fehér, ami egy munkás esetében elég meglepő. Amikor ez az ember otthagyta a másik kettőt, Adélaïde követte a tekintetével, részben kíváncsiságból, részben az élvezet kedvéért, merthogy a férfinak szép világos szeme és ápolt, göndör haja volt – ellentétben Adélaïde szabó férjével, akinek korai, ám erőteljes kopaszodással kellett szembenéznie. Ahogy az illető elhaladt Adélaïde előtt, egy pillanatra visszafordult a társai felé:

– Ne mozduljatok, amíg elmegyek érte.

Adélaïde kissé csalódottan azon tűnődött, vajon a férfi a feleségéről beszél-e.

A Tuileriák palotája

Cambacérès, a Köztársaság második konzulja éppen belépett Bonaparte előszobájába. Teremszolgák jöttek-mentek lábujjhegyen körülötte, diszkrét pillantásokat vetve erre az impozáns megjelenésű személyiségre, akinek pazar, karmazsinvörös frakkja alól buggyos fehér ing villant ki, amely úgy ragyogott, mint egy rózsabokor tavasszal. Talleyrand-tól és Fouchétól eltérően, akik még haboztak, hogy vagyonukkal hivalkodva viselhetnek-e aranyozott hajtókájú kabátot és ezüstcsatos cipőt, Cambacérèsnek nem voltak semmiféle aggályai. Ő egy cseppet sem szégyellte a vagyonát, és mindig nagyúri pompával öltözködött, és valósággal páváskodott eleganciájával. Mindenki mulatott ezen a gyengéjén, de senkinek nem jutott eszébe szóvá tenni a dolgot a jelenlétében, mivel Bonaparte összes közeli munkatársa közül egyedül ő élvezte az első konzul feltétlen bizalmát, aki mindig rábízta a legkényesebb politikai küldetéseket.

– Nos, Cambacérès, hol tart az ügyünkkel?

Bonaparte betessékelte konzultársát a dolgozószobájába.

– Pontosan mit is csinált Lucien fivérem, Talleyrand és az a tonzúrás Fouché,{1} mialatt én diadalt arattam Marengónál?{2}

Hat hónap telt el azóta, hogy Napóleon győzedelmesen tért haza Itáliából, és aggasztó pletykák jutottak el felséges fülébe. Azt beszélték, távollétében nem csupán tervezték, de elő is készítették utódjának hatalomra juttatását… Mindez persze erős gyanakvást ébreszt az emberben, főleg egy katonában, aki már eleve hajlamos a bizalmatlanságra mindennel és mindenkivel szemben.

– Ami a fivérét illeti, ő nagyon gyorsan hitelt adott az ön eltűnéséről szóló pletykáknak, és oly módon igyekezett vigasztalódni, hogy azonnal elhatározta: az ön helyébe lép. Elsírta hát a bánatát a hozzá hasonlóan vigasztalhatatlan szenátoroknak…

Bonaparte egyenes, fekete hajjal keretezett arca hirtelen elsápadt.

– …akik úgy döntöttek, hogy tökéletes megoldás volna, ha egy másik Bonaparte kerülne az ország élére…

– Ebben biztos voltam! Éppen ezért neveztem ki Lucient a múlt hónapban spanyol nagykövetté. Madridban legalább nem tud összeesküvést szőni.

Cambacérès alig észrevehetően megbiccentette az állát. Azok után, amiket most az első konzul tudomására hozott, Lucien a közeljövőben nemigen térhet vissza Párizsba.

– Na és Talleyrand meg Fouché?

– Ismer egy bizonyos Calvimont-t?

Bonaparte csodálkozva rázta meg a fejét:

– Nem. Ki ez?

– Ő az, aki a legtöbbet tudna mesélni az ön két miniszterének titkos ügyködéséről. Meg kéne kerestetnie, de ne Fouchéra bízza a dolgot, mert ő minden bizonnyal csak Calvimont holttestét hozná el önnek.

– Ön vállalná a feladatot?

Cambacérès már válaszolni készült, de ekkor kinyílt az ajtó, s belépett a szobába Joséphine egy csapatnyi izgatottan sugdolózó komorna kíséretében.

– Mi az, még nem vagy kész? Ma este az Operába megyünk! Haydn egyik oratóriumát adják elő!

Bonaparte elhúzta a száját. A felesége cseppet sem értett a zenéhez, de ez a koncert jó alkalom volt számára, hogy felvegye az egyik új ruháját, amelynek az árától az első konzul keze ökölbe szorult. Elnézést kérő arckifejezéssel fordult oda Cambacérèshez, és elköszönt tőle, aztán kisietett az udvarra, egyenesen a hintóhoz, ahol a szárnysegédei már várták. Az áttört csipkeruhát viselő Joséphine egy másik hintóba szállt be. Bonaparte felugrott a hintó hágcsójára, és utasította kocsisát, Cézart, hogy csapjon a lovak közé. Amint leült Berthier tábornok mellé, eszébe jutott Calvimont, akit Cambacérès mintegy csalétekként lökött elé. Ezt a nevet nem fogja elfelejteni.

Rue Saint-Nicaise

A göndör hajú, fehér kezű férfi egy fiatal lánnyal együtt közeledett a szekérhez. Két társa rögtön elébe szaladt.

– Jó ideig elmaradtál!

– Át kellett kelnem a Szajnán, hogy rátaláljak. Marianne-nak hívják.

Aztán a kamasz lányhoz fordult, akit kócos haja miatt akár fiúnak is nézhettek volna.

– Látod ott azt a szekeret és a lovat? A barátaimnak és nekem el kell mennünk, te pedig vigyázol rájuk, amíg vissza nem jövünk. Megértetted? Tessék, itt van öt sou a fáradságodért.

Marianne szeme felcsillant. Öt sou! Még soha nem látott ennyi pénzt. De még az anyja sem. Ha elég korán hazaér, ebből a pénzből vehet maguknak ennivalót, hogy lakomával ünnepeljék meg a karácsonyt. Becsúsztatta a pénzérmét rongyos ruhája zsebébe.

– Senkit ne engedj a szekér közelébe! Azt akarom, hogy amikor visszajövünk, ugyanott legyen, mint most. Ha így lesz, kapsz még öt sou-t.

– Ó, uram, senki nem fog a szekérhez nyúlni, erre megesküszöm.

A fehér kezű férfi megsimogatta Marianne arcát.

– Ügyes kislány vagy.

Hirtelen kerékzörgés zaja hallatszott az utca sarka felől, majd kiáltás harsant:

– Félre! Ez az első konzul hintója!

Aztán újra:

– El az útból! Ez az első konzul hintója!

Vitry parókakészítő mester, a borkereskedő Armet, az órás Lepeautre és az összes többi utcabeli kereskedő kiszaladt a boltja elé, és példájukat követték inasaik és tanoncaik is. Az Apollon kávéház egy pillanat alatt kiürült, minden vendége immár az utcán nyújtogatta a nyakát. Ami Adélaïde-et illeti, ő kivette csecsemőjét a bölcsőből, a feje fölé emelte, és felkiáltott:

– Éljen az első konzul!

A három munkászubbonyos férfi odaszaladt a szekérhez, felemelték a ponyva egyik sarkát, majd szinte rögtön visszatették a helyére. Mielőtt távoztak volna, a fiatal lány észrevette, hogy egyiküknek olyan különös a tekintete. Igen, merthogy a férfinak nincs szemhéja, de rögtön meg is feledkezett erről a furcsaságról. Ha ügyesen vigyáz a szekérre és a lóra, lesz tíz sou-ja! Tíz sou: abból még húsra is futja! Keményen megmarkolta a ló kantárját, és ő is kieresztette a hangját:

– Éljen az első konzul!

Rue Saint-Nicaise

César, a kocsis halkan káromkodott. Soha nem volna szabad innia, amikor szolgálatban van. Hagyta, hogy azok az átkozott szakácsok rábeszéljék néhány pohár borra, és tessék, máris kótyagos a feje, a keze pedig túl merev ahhoz, hogy irányítani tudja a lovakat. Arról nem is beszélve, hogy az utca meg tele van emberekkel, akik azért bámészkodnak itt, mert látni akarják az első konzult és a kíséretét. Szerencsére a lovas gárdisták utat nyitottak a hintónak, különben már biztosan elütöttek volna valakit. César hirtelen megrántotta a gyeplőt. Az utca végén meglátott egy kifogott szekeret, amely erősen leszűkítette az utat.

– Krisztus vérére – mordult fel a kocsis –, melyik kurafi hagyta ott úgy a szekerét, mint valami vidéki fajankó?

Ostorával bosszúsan odacsördített a lovak közé, amelyek erre vágtába csaptak az emberekkel teli utcán.

A kocsiban Bonaparte hallgatott. Még mindig azon tűnődött, amit Cambacérèstől megtudott. Tehát valóban összeesküvés készült ellene, és az öccse is benne volt. Lucien mindig is rettenetesen féltékeny volt rá. Jól tette, hogy eltávolította a belügyminisztériumból, és elküldte Madridba nagykövetnek. De itt van még Fouché és Talleyrand ügye. Lehetetlen, hogy Lucien akár csak a kisujját is megmozdíthatta volna e kettő tudta nélkül. Bonaparte magában átkozódott. Nem tud meglenni e két minisztere nélkül: az egyik a belbiztonságot, a másik a külső békét biztosítja neki. Az a gond azzal, ha igazán rátermett embereket helyezünk magas tisztségekbe – gondolta az első konzul –, hogy ezek egy idő után azt hiszik majd, hogy a helyünkbe léphetnek. De súlyosan tévedtek, mert ő nem az az ember, aki hagyja magát félreállítani. A hintó ablakán kinézve megpillantott egy lelkesen integető fiatal lányt, aki a nevét kiabálta. A nép szereti őt. Annyi tennivalója van még, hogy Franciaországot felvirágoztassa. Nem, nem fogja hagyni, hogy bárki a helyébe lépjen.

– Soha!

Szárnysegédei felkapták a fejüket, meglepte őket az első konzulból kiszakadó kiáltás.

Bonaparte elmosolyodott.

Aztán hirtelen minden lángba borult.

A rue Saint-Nicaise egy pillanat alatt véres és tüzes pokollá változott.

I

1
A ROMOK KÖZÖTT

Párizs, rue Saint-Nicaise

1800. december 24.

Az Apollon kávéházból nem maradt semmi, csupán törzsvendégeinek az utcán heverő megcsonkított, szétszaggatott holtteste. A házak homlokzatából és az ablakaikból az utca teljes hosszán végignyúló törmelékkupac lett. Armet, a borkereskedő holtan hevert, testét több száz üvegszilánk lyuggatta át. Egyedül arcának felső része maradt meg valamennyire épen, halálba dermedt tekintete a szabó üzletére meredt, ahol immár nyoma sem volt Adélaïde-nek, sem a gyermekének: a robbanás mindkettőjüket miszlikbe tépte.

Fouché a lábával arrébb lökte a megégett bölcsőt. Még a vendée-i háború legszörnyűbb időszakában sem látott ehhez hasonló vad pusztítást. Mindazonáltal arca és tekintete meg sem rezdült. Bár körülötte minden megsemmisült, meg kellett őriznie a hidegvérét, hogy megtalálja a bűnösöket. Odafordult az ifjú Villiers du Terrage-hoz, aki egy zsebkendőt szorított az orrához, hogy kevésbé érezze a megégett testek iszonyú bűzét.

– Az első konzul? – kérdezte Fouché.

– Sértetlen. A kocsija épp befordult a sarkon, amikor a pokolgép felrobbant.

– A mázlista… És Joséphine?

– Ő is sértetlenül megúszta. A hintója kicsit később indult. Joséphine az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy másik cipőt vesz fel…

– Szerencsés véletlen – mondta a rendőrminiszter. – Hány áldozatról tudunk jelenleg?

– Eddig húsz holttestet szállítottunk el a Châtelet-ba.{3} Némelyik olyan állapotban van, hogy bizonyára napokig is eltart, mire sikerül megállapítani a személyazonosságukat.

Villiers a még mindig füstölgő bölcsőre mutatott:

– Csak a gyerek egyik kezét találtuk meg. Ami az anyját illeti…

Fouché egy intéssel jelezte, hogy az asszonyról nem akar többet tudni.

– Hol volt a pokolgép?

A tanácsos a romba dőlt sarokházra mutatott. A megfeketedett kövek halmazában egy falióra roncsa bújt meg, amely még mindig mutatta a mészárlás időpontját: nyolc óra három perc.

– A szemtanúk azt mondták, egy ponyvával lefedett szekér állt itt. Néhány munkásruhát viselő férfi sokáig téblábolt körülötte.

– De persze őket nem találták meg?

– Egyetlen férfi holttest sem volt a közelben – erősítette meg Villiers –, ellenben megtaláltuk a ló farát. Ami a fiatal lányt illeti, aki a tanúk szerint a kocsit őrizte, belőle nem maradt más…

Fouché hirtelen balra fordult, ahol egy másik tanácsosa, Turot állt, és egy noteszba jegyzetelt. Turot-t már néhány hónapja más váltotta fel a minisztérium főtitkári posztján, de továbbra is ő tartotta kézben a francia sajtót.

– Azt akarom, hogy holnap az újságok legyenek tele a Gondviselésnek hálát adó írásokkal, amiért az megóvta az első konzul életét. Hangsúlyozzák, hogy ez világos bizonyítéka annak, hogy Bonaparte sorsa összefonódott a nemzet sorsával.

Turot bólintott. Azon túl, hogy ő volt a legjelentősebb párizsi újság kiadója, gyakorlatilag az összes többit is az ellenőrzése alatt tartotta.

– Meglesz – mondta.

– És mindenképpen nyomatékosítsák e kislány szörnyű halálát, aki e kegyetlen szörnyetegek miatt hunyt el. Azt akarom, hogy az egész ország felháborodjon e gyalázatos merénylet miatt.

– Egész Franciaország gyűlölni fogja ennek az ártatlan lánynak a gyilkosait, ezt megígérhetem.

Fouché tudta, hogy már a nyomozás megkezdése előtt meg kell dolgozni a közvéleményt, hiszen a tanúvallomások és a bizonyítékok összegyűjtését nagyban megkönnyíti, ha mindenki utálattal gondol a merénylőkre.

– Maga pedig, Villiers, riadóztassa Párizs összes rendőrfelügyelőjét. Azonnal jelentsenek minden olyan esetet, amelyben egy fiatal lány eltűnéséről tesznek említést. Ha sikerül azonosítanunk az áldozatot, akkor eljutunk a gyilkosaihoz.

– Értettem, uram.

Miután Villiers és Turot távozott, Fouché egyedül maradt. Éppen közelebbről is meg akarta vizsgálni a helyet, ahol a pokolgép felrobbant, amikor a háta mögött megszólalt egy ironikus hang:

– Nahát, rendőrminiszter úr, az engedélye nélkül követnek el merényleteket Párizsban?

Fouché megfordult, hogy szembenézzen Cambacérèsszel, akinek azonnal felismerte a hangját. Hogyan páváskodhat az állam második embere ilyen extravagáns ruhákban? Ráadásul egy ilyen mészárszék kellős közepén… Ez a cicoma iránti mértéktelen rajongás igencsak gyanús. A Tuileriákban azt suttogják, hogy a második konzul nem érzéketlen néhány fiatal államtanácsos bájai iránt. Fouchénak meg is fordult a fejében, hogy kompromittálja a férfit egy szégyenletes botránnyal, de egyelőre nem tett semmit: Bonaparte nagyra értékelte Cambacérèst, ha megpróbálja csapdába csalni, azzal magát is veszélybe sodorná.

– Talán emlékeztetnem kell rá, hogy alig két hónapja lelepleztem egy összeesküvést?{4} Ezeket a gyilkosokat is elkapom.

– Tudja jól, elég egyetlen kudarc ahhoz, hogy semmivé tegye az összes korábbi sikert. Egy hajszálon múlt, hogy nem fekszik itt az úton az első konzul szétroncsolt, fej nélküli holtteste. Ahogy őt ismerem, most biztosan dühöng. A maga helyében nagyon igyekeznék, hogy mielőbb felfejtsem e gyalázatos összeesküvés szálait. Egyébként hogyan akar nekilátni?

Cambacérès fennsőbbséges hangon beszélt a rendőrminiszterrel, amit az egy különös mosollyal nyugtázott.

– Először is felteszem magamnak a kérdést, hogy ki húzna hasznot a bűntényből… Például, ha az első konzul meghalt volna, ugye ön lépett volna a helyébe?

A hajdani ügyvéd úgy érezte, egy jéghideg kéz markolja meg a tarkóját.

– Ugyan, ezt nem mondja komolyan! Maga nagyon jól tudja, hogy semmi közöm sincs ehhez a… szörnyűséghez!

– Ha nem ön, akkor kicsoda? Ki húzhat hasznot ebből a… szörnyűségből?

– Jól ismerjük az első konzul ellenségeit. A jakobinusok, mindig a jakobinusok! Azok, akik arról ábrándoznak, hogy Franciaországot újra a terror káoszába taszítják!

Fouché alig tudott visszafojtani egy megvető mosolyt. Cambacérèsnek rossz a memóriája. Amikor XVI. Lajost halálra ítélték, ő követelte, hogy a királyt huszonnégy órán belül kivégezzék. Ezen még Robespierre is megdöbbent.

– A jakobinusok! Mindig a jakobinusok! Egy nyomozást nem azzal kezdünk, hogy előre megnevezzük a bűnösöket! Ezt önnek mint jogvégzett embernek tudnia kéne.

– Akkor hát azt gondolja, hogy ez a royalisták műve? De hiszen a Vendée letette a fegyvert! Az emigránsok semmi mást nem akarnak, mint visszatérni Franciaországba! Még Anglia is a békéről beszél!

A miniszter a romba dőlt sarokház felé mutatott. Egy létrán álló rendőr éppen magához húzta a szekér törött tengelyét, amelyet a robbanás felrepített a szomszédos ház tetejére.

– A megfelelő kérdéseket kell feltenni. Honnan szerezték a puskaport? Kié volt a szekér? Kapták vagy bérelték a lovat? Ki az a fiatal lány, akiről a szemtanúk beszélnek, és aki a ló gyeplőjét tartotta? És ha választ kapunk legalább e kérdések felére, lezárhatjuk az ügyet, és megtaláljuk a gyilkosokat.

Az ügyvédből politikussá lett Cambacérès az érveket többre tartotta, mint a bizonyítékokat.

– Nos, keresgéljen csak, de meggyőződésem, hogy a jakobinusok vannak a dolog hátterében, mint mindig.

– Nem csak az imént felsorolt kérdéseket kell megválaszolnunk – folytatta Fouché –, mert vannak itt megoldandó rejtélyek is.

– Miféle… rejtélyek? – kérdezte nyugtalanul Cambacérès.

– Az összes közül az első maga az a tény, hogy a merénylet meghiúsult! Egy puskaporral teli szekér, tapasztalt terroristák, többtucatnyi halott és több mint száz sebesült… de Bonaparte még mindig él.

Ezt hallva a második konzul már valóban ideges lett:

– Azt hiszem, egyáltalán nincs kedvem tovább hallgatni magát…

– Ismerje el, hogy ennyi előkészület, ennyi kockázat és ennyi halott Bonaparte túl korán elhaladó és Joséphine túl későn érkező hintója miatt, nos, ez valóban túl nagy balszerencse. Hihetetlenül nagy…

– Nem akarok többet hallani, sőt még azt is elfelejtem, amit eddig mondott. És jól tenné, ha maga is elfelejtené, mert azzal, hogy mindenkit meggyanúsít… végül saját magát is gyanúba keveri.

Fouché mintha meg sem hallotta volna Cambacérès szavait, tovább mondta a magáét:

– Szóval, ha a jakobinusok követték el a merényletet, ahogy azt máris mindenki gondolja, ki ismeri jobban őket, mint ön? Kinek van oly sok barátja közöttük? Ki lehet képes rábeszélni őket egy ilyen gyilkos merényletre? Ki tudja megtervezni a dolgot, és diszkréten megadni nekik a vállalkozáshoz szükséges pénzt és eszközöket?

Cambacérès vádló mozdulattal szegezte rá gondosan manikűrözött mutatóujját a rendőrminiszterre:

– Egy apró részletről megfeledkezett, drága barátom. Ha én terveltem volna ki ezt a merényletet, akkor Bonaparte nem éli túl.

2
A VÉR SZAVA

Périgord, Léobard

1800. december 24.

A karácsonyi körmenet résztvevői kijöttek a templomból, és felsorakoztak a falu fáklyákkal és lampionokkal megvilágított főterén. A teljes papi díszbe öltözött plébános állt a menet élére, kezében egy nagy kereszttel, egyházközségének tagjai ott tolongtak mögötte. Senki ki nem hagyta volna ezt az Isten dicsőségét szolgáló ünnepet, az elsőt a forradalom zűrzavaros évei után. Az elszigetelt tanyákról ideérkező parasztok, a vasárnapi ruhájukat viselő nők és a kezükbe kapaszkodó gyerekek mind a lassú léptekkel elinduló plébánost figyelték, aki erősen meggörnyedt a kereszt súlya alatt, amelynek remegő árnyéka mellette siklott a földön. Bár éppen a Megváltó születését ünnepelték, és otthonukban bőséges lakoma várta őket, mindannyian némán lépkedtek, mert lelküket eltöltötték papjuk iménti tüzes szavai. A plébános prédikációja valóban szívbe markoló volt. Megbocsátásra hívott fel. Az eltévelyedés, a gyűlölet és az erőszak éveiben történtek megbocsátására szólította fel híveit, és bizony mindenki számára fájdalmas feladat volt szembenézni a saját hibáival, bűneivel. A szomszédja kárára meggazdagodott paraszt, a mindenki más kárára megtollasodott polgár és persze az asszonyok is mind végiggondolták, hogy mennyi rosszat tettek, mennyi méltánytalanságot követtek el a forradalom maelströmjében. Egyesek mindazonáltal úgy gondolták, hogy a faluba nemrégiben visszatért plébánosuknak mindenki másnál több oka van arra, hogy a megbocsátásról papoljon, és ha a prédikációjában ennyire sürgette a feloldozást a közelmúlt bűneiért, azt elsősorban a saját érdekében tette. Nos, ezért cipelte ilyen nehezen ezt a fakeresztet, amelyet ő maga rendelt meg a falu asztalosától: a kereszt olyan súlyos és óriási volt, mint a pap bűnei.

A templom mellett húzódott a temető fala, amelyet a falu főterén álló hársfára felkötött lampionok sora világított meg. Remegő fényük a szorosan egymás mellett sorakozó sírdombokon táncolt. Az emberek nem karácsony este szoktak elmenni a temetőbe, hogy meglátogassák elhunyt szeretteiket, akiknek sírja felett végigsöpör a völgyből érkező hideg szél. Most mégis ott állt valaki egy elfeledett sírhant előtt. A szélben meg-meglibbenő egyik lampion fénye időnként rávetült a magányos sírra. Az előtte álló alak lehajolt, és lesöpörte a sírkövet foltokban ellepő mohát. Előbukkant egy név:

Jean François Calvimont

– 1782

A születési dátum már lekopott a kőről. Armand, az elhunyt fia sem emlékezett rá. Apja halála óta most először jött vissza ebbe a temetőbe. Időközben a családi kastélyuk leégett, ő pedig több mint tízéves száműzetésbe kényszerült. Eltűnődött azon, hogyhogy nem dúlták fel, vagy ami még rosszabb, nem gyalázták meg ezt a sírt, ahogy tették azt Saint-Denis-ben a királysírokkal a forradalom idején. Armand keresztet vetett. Nem azért, mintha annyira hitt volna Istenben, inkább csak azért, mert tiszteletben tartotta az ősei vallását. Remélte, hogy e gesztusának lesz valami hatása a síron túli világban. Tekintetét az égre emelte, ahonnan a szél elkergette a felhőket. A sötét égbolton csak néhány csillagfürt fénylett. Apjára gondolt, aki meghalt, mielőtt megtapasztalhatta volna a forradalom borzalmait. Az öreg királyi testőr, aki ugyanúgy szerette a jobbágyait, mint a gyermekeit, soha nem értette volna meg a Terror idején eluralkodó vak gyűlöletet.

Abban a hitben hagyta el ezt a világot, hogy az örökre ugyanolyan marad. Szerencsére már nem kellett látnia száműzetésre ítélt felesége szenvedését, akinek idegen földön kellett meghalnia. Armand szívébe belehasított a fájdalom, a keze ökölbe szorult. A temetőfal fölött átnézve figyelte a templomhoz visszatérő körmenetet. Tudta, hogy hamarosan mindenki hazamegy, és leül az ételekkel roskadásig megrakott asztalhoz.

Ő azonban még nem végzett a múltjával.

Lasserre abbé becsukta a sekrestye ajtaját, a stóláját letette az asztalra, és beült egy gyertyával megvilágított fotelba. Mögötte magasodott a nehéz tölgyfa szekrény, ahova a szolgáló holnap majd elteszi a papi öltözéket. Az asszony most a plébánián volt, a karácsonyi vacsorát készítette. Az abbé megérezte a szarvasgombával töltött pulyka illatát, amely eljutott egészen a sekrestyéig. Arcán mégsem látszott elégedettség, épp ellenkezőleg, vonásai megkeményedtek. A vele szemben álló nagy fakeresztet nézte, amelyet egyházközségének két, jó erőben lévő tagja támasztott oda a falhoz. Végkimerülésig cipelte a keresztet, úgy, mint annak idején Krisztus a Kálvárián. Az egész falu némán figyelte, ahogy elvégzi ezt a magára kirótt penitenciát; mindenki tudta, hogy miért vezekel. A pap keresztet vetett. Vajon isten megbocsát neki valaha is? Folyton ezen a kérdésen rágódott – és nem ő volt az egyetlen. Észrevette, hogy mióta visszatért a faluba, az itteniek közül néhányan nem jönnek el a misére. Azt beszélték, hogy valamelyik másik faluban vesznek részt az istentiszteleten. Mások felhagytak a gyónással, és hátat fordítottak neki, ha találkoztak vele az utcán. Pontosan azért szervezte meg ezt a nyilvános vezeklést, hogy mindenki lássa, tudatában van múltbeli bűneinek, és ezentúl egész életét a bűnbánat tölti majd ki.

Kopogtak az ajtón. Bizonyára az egyik hívő, aki a templomban felejtette az imakönyvét…

– Jöjjön be!

Lasserre abbé felállt, hogy fogadja a látogatót. Nem akart sok időt szentelni neki. Hamarosan át kell mennie a plébániára, ahol a családjával együtt költi majd el az ünnepi vacsorát.

– Jó estét, atyám.

A helyiségbe lépő férfi hosszú, fekete köpönyeget viselt, amelynek csuklyáját most hátradobta, feltárva egy kemény vonású arcot. Lasserre abbé hunyorogva végigmérte látogatóját, s megállapította, hogy az nem tartozik az ő egyházközségéhez. Észrevette a férfi finom bőrből készült csizmáján az út sarát. Bizonyára egy utazó, aki eltévedt az éjszakában.

– Az úr talán a polgármesterünk egyik vendége? Úgy hallottam, nagy vacsorát ad ma este… Az ő házát keresi?

– Nem, én magát keresem…

A pap visszaült a foteljába, és figyelmesebben megnézte az ismeretlent. Nem, ez az arc nem mond neki semmit.

– …és meg is találtam.

– Ismerjük egymást?

– Sajnos igen.

A pap megpróbált felállni, de a férfi megragadta a vállát, és visszanyomta a karosszékbe.

– A temetőben voltam, amikor megláttam magát, ahogy ezt a keresztet viszi. Súlyos és sötét, olyan, mint a bűnei.

– Uram, megtiltom, hogy így…

– Fogd be a szád, te pap! Ma éjjel te fogsz meggyónni.

A plébános a sekrestye ajtaja felé fordult, hogy segítséget hívjon, de nem volt rá ideje: egy kemény ütéstől minden elsötétült körülötte.

Amikor magához tért, észrevette, hogy a lába nem érinti a padlót. Mozdulni akart, de sem a csuklója, sem a bokája nem engedelmeskedett neki.

Hirtelen megértette.

Támadója odakötözte a falnak támasztott kereszthez.

Mint egy új Krisztust.

Az idegen most odafordult hozzá. Az asztalon négy hosszú, csillogó hegyű szög hevert.

– Sok bűnt követtél el, plébános, de engem csak az egyik érdekel. És a te szádból akarom hallani a vallomásodat.

– Nem értem…

– Pedig egyszerű. Minden alkalommal, amikor megvallod valamelyik bűnödet, és az nem az, amelyiket én várom, beverek egy szöget a testedbe.

– És ha nem mondok semmit?

– Akkor átmegyek a plébániára. Először megölöm a szolgálódat, azután…

– Elég!

A férfi fogott egy szöget, a köpönyege alól előhúzott egy kalapácsot, és letette az asztalra.

– Hallgatlak, plébános.

A pap behunyta a szemét, és így fohászkodott:

– Adj erőt nekem, Uram…

– Beszélj!

– A királyhoz hű papként nem voltam hajlandó megkeresztelni azokat a gyermekeket, akiknek a szülei az új eszmék híveivé váltak, megtagadtam az utolsó kenetet azoktól a haldoklóktól, akik elismerték a Köztársaságot. Makacsságommal kiköveztem nekik a pokolba vezető utat. Ez a bűnöm.

A köpenyes férfi felállt.

– Megbántad bűnödet?

– Igen, én…

A papnak nem volt ideje befejezni a mondatát. Jobb tenyerét egy szög fúrta át, és Lasserre abbé felüvöltött a kíntól.

– Nincs mit kezdenem ezekkel az apróságokkal! Keress valami jobbat!

A plébános igyekezett úrrá lenni a fájdalmon, és kutatni kezdett az emlékezetében.

– …Tudom már! 94-ben… elrejtőztem… a forradalmárok mindenhol kerestek… éjjel meghúztam magam az erdőben… nappal barlangokban aludtam… majdnem éhen haltam… végül bementem egy tanyára… könyörögtem, hogy adjanak nekem egy darab kenyeret… a paraszt megszánt, és enni adott nekem… másnap valaki feljelentette… letartóztatták… ez az én hibám… az én nagy bűnöm…

A szög hegye megcsillant a gyertyák fényében, majd belefúródott a pap bal bokájába.

– Irgalom! – üvöltötte a plébános.

– Még maradt két szögem. De segítek neked. Nem az érdekel, amit a forradalom idején tettél, hanem amit azelőtt…

– Azelőtt?

– Amikor fiatal, buzgó papocska voltál, és nagy hangon szónokoltál a templomodban a bűnösök, a libertinusok ellen… erre nem emlékszel?

– Nem is tudom… Isten nevére kérem, irgalmazzon!

– Szóval nem emlékszel? Arra a napra sem emlékszel, amikor a szomszédos egyházközség fiatal földesurának állítólagos gaztetteiről beszélve fellázítottad a falusiakat, istentelennek és elkárhozottnak nevezted a nemes urat, és úgy felhergelted a parasztokat…

– De nem voltam az, aki…

– …hogy azok megrohanták a kastélyt, betörték a kaput, kifosztották, lerombolták és felgyújtották az épületet, amiből végül csak egy rakás hamu maradt!

– Nem én voltam, esküszöm az Istenre! – kiáltott fel a plébános. – Volt ott egy felbujtó…

– A neve?

– Már nem tudom…

Az ismeretlen egészen közel hajolt a pap arcához.

– Még egyszer, utoljára felteszem neked a kérdést. A neve?

Lasserre abbé hirtelen visszanyerte a bátorságát, amit pedig már végleg elveszettnek hitt.

– Soha!

– Jól van. Te akartad.

A férfi a plébános torkára helyezte a szög hegyét.

– Én viszont megmondom neked a nevemet. Calvimont. Armand de Calvimont.

A kalapács lesújtott, és a pap vére messze fröccsent.

3
A VIHAR MORAJA

Paris, Tuileriák

1800. december 25.

A diófa parketta megremegett a férfi léptei alatt, aki úgy járkált fel-alá az aranyozott falú helyiségben, mint egy ketrecbe zárt tigris. A közepes termetű, vékony testalkatú első konzul arcát élénkvörös selyemkabátjához hasonló színűre festette a düh.

Joseph Fouché, a rendőrminiszer Bonaparte haragos tekintetét kerülve a reggeli napnak a Szajna vizén megcsillanó sugarait nézte, várva, hogy az első konzul lehiggadjon. Minisztertársa, a külügyekért felelős Charles-Maurice de Talleyrand, egy mély fotelban kényelmesen elnyúlva, összehúzott szemmel figyelte a házigazda dühös jövés-menését.

Egyedül a vékonydongájú államtanácsos, Pierre-Louis Roederer próbált lépést tartani a Tuileriákbeli dolgozószobáján ingerülten újra és újra végigviharzó férfival. Ez pedig azt bizonyította, hogy ez az elegáns, negyvenhat éves politikus nem ismeri olyan jól az urát, mint a két miniszter, mert csakis türelemmel lehetett véget vetni Bonaparte Napóleon, az első konzul legendás dühkitöréseinek.

– Ezek az alávaló jakobinusok megpróbáltak megölni, uraim! Itt az ideje, hogy Guyanába deportáljuk ezeket a férgeket, hogy élve temessük el ott ezeket a vérszomjas őrülteket!

– Igen! – helyeselt Roederer. – Túl régóta packáznak velünk ezek a radikálisok, és fenyegetik mindennap Franciaország biztonságát…

Ezt hallva Fouché megengedett magának egy félmosolyt. Pierre-Louis Roederer a forradalom új embereinek tipikus példánya volt: ezek egy kis hatalomért és egy kevés aranyért készek voltak bármilyen álláspontot vagy nézetet támogatni. Egy félig nemesi származású kis senkiházi, aki a forradalomnak köszönhetően liberális képviselő lett a Konventben, hogy aztán ki tudja, hogyan, túlélje a Terror időszakát. Egyszóval egy opportunista, akit Fouché diszkréten figyeltetett.

Talleyrand más szemmel nézte Roederert. A férfi régi ismerőse volt, akinek már többször is szívességet tett, legutóbb nem is kicsit, merthogy bevonta őt Bonaparte brumaire 18-i államcsínyébe. Ez jó üzletnek bizonyult Pierre-Louis számára, aki ennek köszönhetően kapta meg az államtanácsosi címet, és úgy tűnt, el sem akar mozdulni az első konzul mellől, valósággal Bonaparte árnyékává lett, ami nagyon hasznos volt Talleyrand-nak, főleg mert Roederer tudta, hogy milyen sokkal tartozik a külügyminiszternek.

– Való igaz, ez a szomorú ügy tálcán kínálja nekünk a lehetőséget arra, hogy megszabaduljunk ezektől az utolsó zavaró tényezőktől… – mondta Talleyrand.

– Szomorú ügy? – hördült fel Bonaparte. – Ha meghaltam volna, Franciaország káoszba süllyed, és erőfeszítéseink minden eredménye semmivé válik!

Fouché és Talleyrand egy pillanatra összenézett: hat hónappal korábban azt hitték, hogy az első konzul meghalt a marengói csatában, és a hatalom magukhoz ragadására készültek. Azóta egyre azon igyekeztek, hogy akár vérrel, akár pénzzel, de eltüntessék e meghiúsult kísérlet bizonyítékait.

Talleyrand-nak most eszébe ötlött, hogy a lehető leggyorsabban el kell juttatnia egy levelet cinkosához, Julie-hez, aki aktívan részt vett az összeesküvésben, Fouché pedig magában megfogadta, hogy amint lehet, megnézi az Armand de Calvimont-ról érkezett legutolsó jelentéseket. A férfi a meghiúsult államcsíny egyik utolsó élő tanúja volt.

Mivel Bonaparte még mindig nem csillapodott le, a rendőrminiszter úgy döntött, közbelép, nehogy a büntetés máris lesújtson a jakobinusokra, még azelőtt, hogy a gondos nyomozás eredményeképpen megtalálják a valódi bűnösöket.

– Uraim, higgadjunk le, és koncentráljunk a tényekre! A múlt éjszaka nagy részét a támadás helyszínén töltöttem, és a rendőrség igyekezett minden olyan bizonyítékot összeszedni, amelyet nem pusztított el a robbanás.

– A maga pompás rendőrségének nem inkább megelőznie kellene az ilyen támadásokat? – vetette közbe Roederer száraz hangon. – Úgy tűnik, maga fontosabbnak tartja, hogy az emberei összegyűjtsék a bizonyítékokat, mintsem hogy szavatolják az első konzul biztonságát…

Fouché éppen csak odapillantott Roedererre, aki csak mély megvetést láthatott a rendőrminiszter fagyos tekintetében.

– Uram – fordult oda Fouché Bonapartéhoz –, nem kívánja megtudni, pontosan hogyan is próbálták megölni?

A helyiséget sokadszor átszelő első konzul hirtelen megtorpant, és haragtól vöröslő arca megmerevedett.

– Halljuk! És ne hagyjon ki egyetlen részletet sem!

A rendőrminiszter erre nekilátott, hogy leírja az előző esti sikertelen merénylet lefolyását. Egy, a rue Saint-Nicaise sarkán hagyott szekéren elrejtett lőporos hordót robbantottak fel az első konzullal az Operaházba tartó hintó útvonalán. A robbanás teljesen lerombolta az utca egy részét, a környék összes ablaka betört, húsz ember meghalt, és több mint százan megsebesültek. Az első konzul a kocsisának köszönhetően úszta meg a merényletet, aki részeg volt, és ezért ahelyett, hogy óvatosan megkerülte volna az utat leszűkítő szekeret, vágtára fogta a lovakat, hogy mielőbb maga mögött hagyja az akadályt.

E szerencsés véletlen felemlítésekor Talleyrand önkéntelenül is elkuncogta magát. Bonaparte gyilkos pillantást vetett rá, de a külügyminiszter úgy tett, mintha ezt nem vette volna észre.

– A legígéretesebb nyom, amit követhetünk – folytatta Fouché –, az a ló, amelyik a szekeret húzta. Megtaláltuk a farát. Az állatnak elég jellegzetes színe volt, és nemrég patkolták meg. Mivel úgy gondoljuk, hogy ezt a lovat kifejezetten erre a célra vásárolták meg vagy vették bérbe, a leírása alapján megtalálhatjuk a korábbi tulajdonosát. Ami a gyeplőt tartó fiatal lányt illeti, ez is jó nyom lehet, de sajnos a robbanás…

– Egy a sok másik szerencsétlen áldozat közül – vágott a rendőrminiszter szavába Bonaparte. – És milyen következtetést von le ezekből a sovány adatokból?

– Ezekkel nem sokra jutunk, ha nem vetjük össze őket az ön ellenségeinek a tevékenységével. De tudjuk, hogy néhány hónapja az utolsó huhogók közül többen is elhagyták Bretagne-t, és Párizsba jöttek, ahol gyorsan eltűntek a főváros forgatagában. Ez pedig arra utal, hogy cinkosaik vannak Párizsban, akiknek egyrészt módjukban áll elrejteni Franciaország legkeresettebb embereit, másrészt képesek elleplezni, hogy egy jelentős royalista sejt működik a főváros szívében. Mindebből magától értetődően következik, hogy kapcsolatba hozzuk őket a tegnapi merénylettel: megvannak az embereik és a képességeik ahhoz, hogy végrehajtsanak egy ilyen támadást, Angliának nincs más dolga, mint hogy biztosítsa az ehhez szükséges pénzt.

Halálos csend ereszkedett a helyiségre, mindenki láthatta, hogy a tekintetét a rendőrminiszterre szegező első konzul eddig vörös arca most elfehéredik a dühtől.

– Szóval még ma is… amikor az életem állandó veszélyben forog – kezdte Bonaparte fakó hangon –, maga csak arra gondol – és az első konzul immár üvöltve folytatta –, hogy rendezze a számláját az immár erejüket vesztett royalistákkal!

Fouché elmosolyodott, amitől Bonaparte végképp kijött a sodrából.

– Aljas királygyilkos! Maga látni szeretné, hogy az én levágott fejem is odakerüljön a király feje mellé! – süvöltötte Bonaparte. – Letartóztatja és deportálja ezt a jakobinus söpredéket, akár tetszik magának, akár nem!

A nyugalmát továbbra is megőrző Fouché megcsóválta a fejét.

– Nem tehetem, uram, ez súlyos politikai hiba volna. Egy ilyen, éppoly igazságtalan, mint veszélyes cselekedet mindannyiunknak ártana…

– Nem! Ez csak magának ártana! – vágta rá Roederer. – Telerakta a minisztériumát hajdani forradalmárokkal, és nem akarja megfosztani magát a támogatásuktól…

– Az, hogy nem hajlandó keményen lesújtani egykori barátaira, valóban kételyeket ébreszt a hűsége iránt, kedves kollégám – szólt közbe Talleyrand.

– Igen! – folytatta Roederer. – Maga arról ábrándozik, hogy a forradalmárok élére állhat, ha az első konzul valamilyen tragédia folytán eltűnik. A jakobinusokkal való leszámolás azonban a maga természetellenes ambícióinak a végét jelentené…

– Elég ebből! – vágott közbe Bonaparte, szavait széles kézmozdulattal kísérve. – Fouché! Állítsa össze a száműzendő jakobinusok listáját, vagy mondjon le!

Az utasítás nyomán a helyiségben megfagyott a légkör. A rendőrminiszter egy egyszerű főbiccentéssel elköszönt, és sarkon fordulva távozott.

Ügyes – gondolta Talleyrand. – Válasz nélkül hagyja az ultimátumot, remélve, hogy Bonaparte előbb-utóbb lecsillapodik.

– A nyomorult! Velem akar packázni! – kiáltott fel az első konzul.

– Ideje volna elgondolkodni a leváltásán – sugallta Roederer.

– Fouché nélkül nincs rendőrség – intette le az államminisztert Talleyrand. – Az egész minisztérium csak neki és érte dolgozik.

– Egy okkal több arra, hogy menesszék! – makacskodott Roederer. – Nem hagyhatjuk, hogy egy ilyen fontos minisztérium a terroristák hűbérbirtokává legyen…

Charles-Maurice dühös tekintetét látva Roederer elhallgatott. Talleyrand tudta, hogy a férfi Fouché posztjára vágyik, de e pillanatban nem állt érdekében leváltatni a rendőrminisztert. Neki és Fouchénak túl sok veszélyes, közös titkuk volt.

– Roederernek igaza van – mondta Bonaparte –, túlságosan függünk Fouchétól, és az, hogy mindeddig nem gondoskodtunk potenciális jelöltről a helyettesítésére, olyan hiba, amit fel tud használni ellenünk.

Charles-Maurice érezte, hogy fordul a szél. Ha nem tudja megmenteni a rendőrminiszter fejét, legalább érvényesítenie kell a befolyását Fouché utódjának kinevezésekor.

– Ha valóban ezt akarja, Desmarest vagy Villiers du Terrage kitűnő jelölt lehet a posztra. Fouché legfőbb munkatársaiként jól ismerik e rejtélyes minisztérium működését…

– Desmarest egy jakobinus terrorista! – tiltakozott Roederer. – Ami pedig Villiers-t illeti, ő egy opportunista fickó, és egyébként is túl fiatal egy minisztérium irányításához!

– Ráadásul – vette át a szót az első konzul – túlságosan is kötődnek Fouchéhoz, aki felhasználhatná őket, hogy a háttérben továbbra is ő tartsa a kezében a gyeplőt, és így még kevésbé tudnánk őt ellenőrzés alatt tartani.

– Ez esetben csak egyetlen megoldást látok – mondta Charles-Maurice Talleyrand.

A komor hangon elhangzó kijelentést meghallva a két férfi a külügyminiszterre meredt.

– Még ma lövessük agyon Fouchét, és tisztítsuk meg a minisztériumát az összes hívétől.

A javaslatot súlyos csend követte, majd egy idő után Bonaparte nevetésben tört ki, amitől a hangulat egy csapásra megenyhült.

– Ön, kedves Talleyrand – mondta Roederer –, valóban mesteri fokon űzi a tréfálkozás művészetét.

A külügyminiszter mosolyogva meghajolt. Valójában a legkevésbé sem tréfált.

4
EGY ÚJ HAJNAL

Périgord, a coupiaci erdő

1800. december 25.

A tél egyre keményebbé, hidegebbé vált. Az egész erdőt fehér hófátyol fedte, és valahányszor Armand de Calvimont kifújta a levegőt a tüdejéből, szája előtt sűrű párafelhő örvénylett. Éjszakai küldetése után Armand csatlakozott a hajtóvadászathoz, amelynek hajnal óta tartó előkészületei megmozgatták az egész környéket. Senki nem kérdezte meg tőle, hogy honnan jött. Ha Lasserre abbé haláláról hívei már értesültek is az egyházközségében, annak határain túlra még nem jutott el a hír.

A lován ülő Armand érezte a mellette álló parasztok izgatottságát. Ezeknek az amúgy is nehéz életű embereknek nagyon nem tetszett, hogy kora reggel kirángatták őket az ágyukból egy pihenőnapon, ráadásul a szenteste másnapján, de nem volt választási lehetőségük: a farkas ismét lecsapott.

A magányos állatnak két hét alatt ez volt a tizenegyedik támadása, és láthatólag rákapott a vér ízére, hiszen többet zsákmányolt, mint amennyit meg tudott enni, és most már pusztán a gyilkolás öröméért vadászott. Ismétlődő támadásai feldühítették a parasztokat, akik számtalan csapdát állítottak a dúvadnak, de azokkal ugyanúgy kudarcot vallottak, mint amikor megpróbálták üldözőbe venni a ragadozót, és persze a vaktában leadott lövések sem tántorították el a farkast attól, hogy folytassa gyilkos munkáját.

Az állat ravaszságának híre egyre nőtt, már az egész vidék erről beszélt, a pletykák rémmesékké híztak, s nyomukban régi babonák éledtek újjá, amelyekben a pogány legendák a bibliai Fenevad ördögi gonoszságától való vallásos rettegéssel keveredtek.

Costeraste falujának elkeseredett parasztjai – akik mindenki másnál több kárt szenvedtek el a farkas miatt – végül elhatározták, hogy a kastély urától, a hosszú száműzetés után az ősei földjére visszatérő Armand-tól kérnek segítséget. Calvimont örült, hogy a parasztok hozzá fordultak. Persze ez még nem feledtette el a falu és a családja közötti régi sérelmeket. Kezét óvatosan a zsebébe csúsztatta, és megsimogatta a nagy szöget, amit magával hozott a sekrestyéből. A bosszúja még éppen csak megkezdődött.

A costeraste-i kastély

A nagyteremben a mennyezetet tartó, frissen faragott tölgyfa gerendák friss erdőillatába a csűrök mélyéről előkerült bútorokra kent méhviasz szaga vegyült. Ez a hosszú, téglalap alakú helyiség volt a kastély legrégebbi része, és ez a terem lett elsőként felújítva, ahol hajdan a család vacsorázott, vendégeket fogadott, vagy csak melegedett a tűz mellett. A hatalmas kandalló előtt ülő Julie de Swarte a halkan duruzsoló lángokat nézve igyekezett felmelegíteni jéggé fagyott kezét. A tél különösen kemény volt, és Armand, ez a vidéki nemes úr faképnél hagyta az éjszaka közepén, hogy felkészüljön annak a farkasnak az üldözésére, amelyikről az egész megyében legendák keringtek. Mialatt a férfi tűvé tette az erdőt, hogy megtalálja a parasztokat zaklató szőrös ördögöt, Julie gondolatai a saját démonjai körül jártak…

Hat évvel korábban, 1794 májusában, amikor a jakobinus Terror a tetőfokára hágott, neki is el kellett szenvednie a forradalmi erőszak borzalmát: egy rettegéssel teli éjszakán a húga, Mathilde eltűnt a börtönből, ahol mindkettejüket fogva tartották, és soha többé nem került elő.

E naptól fogva Julie kétségbeesetten kereste eltűnt húgát. Makacs kutatómunkája jó ideig nem hozott eredményt, ám hat hónappal ezelőtt fordult a kocka, amikor igencsak valószínűtlen körülmények között találkozott Armand de Calvimont-nal.{5}

Az arisztokrata fiatalember a biztos haláltól mentette meg, és Julie végül nem tudott ellenállni az ifjú kalandor ördögi vonzerejének. A férfi segítségével sikerült hozzájutnia a La Force börtön fogolynyilvántartásának másolatához. Ebből a börtönből tűnt el a húga, és Julie évek óta most először talált egy ígéretes nyomot. Egy bizonyos Dubois úr jött el a börtönbe Mathilde-ért, hogy aztán vele együtt eltűnjön, és Julie egyelőre semmi többet nem tudott erről a férfiról.

Szerencsére Armand-nal karöltve sikerült megszerezniük egy, a jakobinusok által a Terror idején összeharácsolt, majd elrejtett kincset. Megosztoztak a zsákmányon, és a Julie-nek jutó szép summa lehetővé tette, hogy folytassa a húga utáni kutatást.

Ám fővárosbeli ténykedésével a szerelmespár magára vonta a rettegett rendőrminiszter haragját, mert Armand és Julie kissé hátráltatta Fouché politikai terveinek megvalósítását. Mivel Julie-nek is menekülnie kellett Párizsból, hogy kivárja, amíg lecsendesednek a kedélyek, a fiatal nő beleegyezett, hogy kövesse szeretőjét Périgord-ba, a romos Calvimont-kastélyba, amelyet Armand a zsákmány rá eső részéből kívánt újjáépíttetni.

A kastély renoválása komoly erőfeszítéseket igényelt, de a középkori vár lassan visszanyerte eredeti formáját, mert azon túl, hogy Talleyrand visszaadta Armand-nak ősei korábban zár alá vett birtokait, még egy jókora erdőt is a nevére íratott. Calvimont mindezt köszönetképpen kapta „a Nemzetnek tett szolgálataiért”. E szép szavak valójában azt a tényt leplezték, hogy Armand napokon át vérrel festette be Párizs utcáit, hogy megmentse a külügyminiszter fenséges seggét, merthogy Talleyrand nyakig benne volt az akkoriban Bonaparte ellen szőtt balszerencsés összeesküvésben.

Ebben a rendkívül jól jövedelmező erdőben készült tehát Armand üldözőbe venni az egész környéket izgalomban tartó fenevadat. Julie nemigen értette, miért vált ki babonás rettegést a környező vidéken pusztán e farkas említése. Úgy tűnt, a dúvad nagyobb veszélyt jelent az itteniek lelkére, mint a nyájaikra. A fiatal nő nem ismerte, nem értette a parasztok mentalitását, amely oly természetes és megszokott volt Armand számára, aki ezen a vad vidéken nőtt fel.

Julie valójában hat olyan boldog hónapot töltött el itt, amilyet el sem tudott képzelni a forradalom kitörése óta. Ezért is habozott közölni Armand-nal, hogy szeretne visszamenni Párizsba: oda húzta őt a remény, hogy talán sikerül megtalálnia a húgát, ugyanakkor visszatartotta a félelem, hogy elveszítheti azt a kapcsolatot, amit a fél év alatt felépített a kastély urával.

Egy nagy, a lángoktól elvékonyodott rönk kettétört a kandallóban. Julie felállt, fogott egy piszkavasat, és beljebb tolta a fahasábot, nehogy az kiessen a padlóra. Ekkor ütötte meg a fülét a lódobogás zaja. Gyors pillantást vetett az ablakra. Még sötét volt, de látta a fáklyáknak az ablaküvegen táncoló visszfényét. Meglepetten odalépett az ablakhoz. A falu közepén lovasok kis csoportját pillantotta meg, és most már hallotta az újra és újra felágaskodó lovakat megülő férfiak izgatott kiáltásait is. Bizonyára a farkas elejtésének hírével érkeztek a faluba. Ez pedig azt jelenti, hogy Armand-nak is hamarosan fel kell bukkannia.

Hajlott hátú férfiak bújtak elő a házakból, akik bizonyára túl öregek voltak ahhoz, hogy részt vegyenek a hajtásban. Csakhamar kibontott hajú nők és asszonyok csatlakoztak hozzájuk. Az egyik lovas ismét nagyot kiáltott, és egy, az éjszaka sötétjében fénylő pontra mutatott. Julie előrehajolt: látta, hogy a szomszédos falu, Léobard minden háza ki van világítva. Arra gondolt, biztosan ott ölték meg a farkast. Hirtelen fájdalmas jajongás hallatszott a falu főteréről. Egyes nők karjukat az ég felé emelve térdre borultak, míg mások rémült arccal egyfolytában hányták magukra a kereszt jelét. Az egyik paraszt zavarodottan futásnak eredt, a falu felső vége felé igyekezett. Ahogy elhaladt a kastély előtt, Julie ráismert a kovácsra, és az ablakot kinyitva odakiáltott neki: