A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hullámok csapdája 1., 2013

Hullámok csapdája 2., 2014

Kék macska, 2018

A Szeráj, 2019

Zárva, 2020

© Borbás Edina, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Borbás Edina

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-03-1

1. fejezet

LENA

– Most leteszem, anyu. Csak egy hónap, és visszajövök! – nyomom ki a telefont, és szívből remélem, nem hív azonnal vissza, hogy beszámoljak neki utazásom valódi okáról.

Rálépek a gázra miközben suhan mellettem a táj – már amennyit látok belőle. Úgy szakad az eső, mintha dézsából öntenék. Ennél már csak az lenne durvább, ha a köd is megtisztelne jelenlétével, nem csak a „monszun”. Az út melletti cserjék szinte földig hajolnak a vihar elől, míg a fák, mint megannyi afrofrizura a hullámvasút legdurvább kanyarjában, próbálnak idomulni a természeti erők parancsának. Egyre görcsösebben kapaszkodom a kormányba, és mint mindig, igyekszem most is a dolgok jobbik oldalát nézni. Köd az nincs, a kocsimat eddig még nagyjából az úton tudtam tartani, és a hab a tortán, hogy van annyi benzinem, amivel bőven odaérek, ahová épp igyekszem, na meg egy darabon vissza is. Ez azért már több a semminél!…

Egy hónap múlva talán sokkal jobbra fordulnak a dolgaim. Talán, mormolom magamban, ám minden igyekezetem ellenére csillámporosan szikrázó, pozitív gondolataimat kemény és visszafordíthatatlan KO-val üti ki az ablaktörlőm nyiszorgása, ami, úgy érzem, nemcsak az ablakot karcolja, hanem az agyamat is. Ezt azért egy fokkal jobban viselném, ha hasznos is lenne, nem csak hangos, de úgy tűnik az ablaktörlőm sokkal jobban szeret visítozni, mint törölni.

Lena, nyugi! Mély levegő!, próbálom csitítani a szívdobogásom, ami egészen a gyomromig hatol, de mit tehetne szerencsétlen izomgombóc, ha azt érzi, hogy a vesztembe rohanok? Ő csak figyelmeztetni próbál. Azt kívánom, bárcsak sütne a nap. Talán az megnyugtatna kissé, vagy inkább mégsem. Így legalább minden idegszálammal az útra kell figyelnem, és nem a hülyébbnél hülyébb döntéseimre.

Az ujjaim szinte tejfehérek, annyira szorítom a kormányt. A hátsó ülésre helyezett macskaszállító dobozban pedig mocorogni kezd az a csíkos idegen, akit cirka egy napja sóztak rám. Még csak a nevét sem tudom. Ez az én formám! Tegnap ugyanis bekopogott hozzám egy rendőr, kezembe nyomott egy doboznyi cirmos négylábút, és felszólított, vigyázzak rá, míg a szomszédom fel nem épül. Válla fölött kipillantva még láttam, ahogy a szomszéd nénit betolják a liftbe egy hordágyon. Addig a pillanatig azt sem tudtam, hogy van macskája. Szép kis előszülinapi ajándék pont az utazás előtt! Életem talán legőrültebb húzása küszöbén nyakamba pottyant még ez is! Ha valaki kislánykoromban azt mondja, „Lena, a huszonnyolcadik szülinapodon vak eljegyzésre fogsz sietni egy soha nem látott idegen férfihoz, egy macskával a hátsó ülésen”, egyenesen az arcába röhögök. Én nem csinálok ilyet! Mindent szépen megtervezek, alaposan átgondolok, most mégis fogom a kormányt, nyomom a gázt, és egy titokzatos randevúra sietek az isten háta mögé.

Öt napja vívódom azon, jöjjek-e, vagy se? Átverés vagy valódi sorsfordító lehetőség?

Egy telefonhívással kezdődött minden. A legsötétebb, legsebezhetőbb pillanatomban csendült fel Pavarottitól a Nessun dorma…, ami csak az idegenek hívására van beállítva. Nem mindig vagyok felkészülve erre a zenére. Éppen a pékségemtől vettem örök búcsút, ami eddig az életem értelmét jelentette, ám a sors, vagy inkább a ramaty gazdasági helyzet egyszerűen térdre kényszerített, és életem értelme ide vagy oda, ki kellett mondanom: ennyi volt! Végigsimítottam a kemencén, az előkészítőpulton, beleszimatoltam a kínálókosarakba, amiknek még mindig finom kovászoskenyér-illata volt, és a sírás határán billegtem. A szívem, mint egy kifacsart citrom, csöpögtette ki magából a veszteség fájdalmát. Ennyi idősen már megszokhattam volna, hogy semmi sem örök, de van, aminek az elvesztését egész egyszerűen nem lehet velőtrázó fájdalom nélkül megúszni, akármilyen harcedzett is az ember lánya… Pavarotti hangja betöltötte az üresen kongó üzlet minden szegletét, és az érzelmektől átitatott opera megadta a kegyelemdöfést. Kicsordult a könnyem. Úgy éreztem, nem bírom ezt tovább. Nem akartam felvenni! Nem akartam akkor és ott senkivel sem beszélni, csak meg akartam szüntetni a mellkasomban érzett, kibírhatatlan szorítást.

Kinyomtam.

Azonnal jött az üzenet.

„Az üzlet előtt várok egy Rolls-Royce Gothban. Szeretnék veled beszélni.”

Kikukkantottam, és valóban ott várakozott egy fekete luxuscirkáló. Nekilapultam a bejárat melletti falnak, és kutattam az emlékeimben, ismerős-e valahonnan ez a szám, de semmi. Pavarotti ismét rákezdett, amit azonnal kinyomtam. Nem telt bele néhány másodperc, és már jött is a következő üzenet.

„Látom bent a mozgást, tudom, hogy itt vagy. Megértem, ha nem mersz kijönni, csak annyit kérek, vedd fel a telefont.”

Szélsebesen visszaírtam:

„Ki vagy?”

„Szeretném elmondani, csak vedd fel!”

Újra megszólalt a telefonom. Hirtelen elkezdtem bolondságokon agyalni. Mi van, ha egy befektető? Vagy egy hálás vevőm, aki megsajnált, és átvállalja az üzemeltetési költségem felét és az adósságomat. Na jó, ezt én is túlzásnak éreztem, de valami megmagyarázhatatlan okból átjárt valamiféle reménynek mondható érzés.

– Halló? – rebegtem végül bizonytalanul a telefonba.

Egy férfihang szólalt meg a vonal másik végén:

– Köszönöm, Lena, a bizalmat. Dante Sommers vagyok.

– Dante? – ütköztem meg hirtelen a néven. Akkor még nem is sejtettem, hogy a szokatlan név csak az első hulláma a hamarosan rám ömlő őrületcunaminak.

– Mit mondhatnék? Anyám imádta az olasz klasszikusokat, főleg Dantét. Gyorsan megszokod majd, ígérem. – A könnyed hangnemből hirtelen hivatalosabbra váltott. – Egy nagyon egyedi dologgal kapcsolatban hívlak, és csak annyit kérek, légy nyitott, és ne utasítsd el azonnal az ajánlatot. Adj magadnak időt, és úgy dönts. Nem akarlak lerohanni, de van egy határidőm, amit muszáj tartanom. Rögtön a lényegre is térek. El szeretnélek jegyezni!

– Tessék?

– El szeretnélek jegyezni – ismételte ugyanolyan nyugodt hangon, mint az előbb. Adott néhány másodpercet, majd ismét megszólalt. – Itt vagy még?

Nem igazán találtam a szavakat, inkább csak mormogtam, mint mondtam:

– Ez most valami átverős izé?

– Tudom, hihetetlennek hangzik. Nem ismerjük még egymást, de kérlek, hidd el, Lena, ez nem vicc!

– Pedig pont úgy hangzik, mintha hülyére akarnának venni. Szerintem, ha más nincs, akkor én most letenném.

– A nagyanyám sokat emlegetett. Valójában őmiatta vagyok itt. Egy pár évvel ezelőtti expón látott, és te lettél a kedvenc felfedezettje. Elkápráztattad a sznob társaságot a „szeretetet sütni a kenyérbe” előadásoddal. Azt hiszem, ott személyesen is beszélgettetek. Imádta az őszinteséged, a kisugárzásod és a szinte már elvakult elhivatottságod. Azt mondta rólad, tökéletes lennél mellém, mert ami belőlem hiányzik, az benned sokszorosan megvan.

Hallgattam, közben járt az agyam. Hülyeség, persze, de… Azóta sem tudom, ki lehetett az a sok gazdag öreglány közül, aki azon a bizonyos két évvel ezelőtti nemzetközi expón körülzsongott. Az akkor rengeteg gazdag ismerőst és sok megrendelést hozott, de minden csoda három napig tart. Gyorsan elfelejtettek – legalábbis eddig ezt hittem.

– És mi lenne az, ami olyan sok van bennem, hogy kettőnknek is elég lenne?

– Az emóció.

Ez még az előzőeket is tetézte. Kicsit dühös lettem, hogy valaki ennyire ostobának néz.

– Megparancsolta a nagymamád, hogy vegyél feleségül, mert imádok sütni? Ez azért eléggé hülyén hangzik.

– Inkább csak felhívta rád a figyelmet. De lényegében igen. Én olyan nőt keresek, akiben van erő és akarat. Rosa nem véletlen figyelt fel rád. Van benned valami plusz. Ha megengeded, küldenék egy e-mailt, amiben leírom a részleteket, és ha elfogadod, akkor aláírod a szerződést, majd eljössz öt nap múlva hozzám, és eltöltesz velem egy hónapot, mindenféle kötelezettség nélkül. Akárhogy is végződik ez a mi kis kalandunk, én utalok a számládra százezer eurót. Hogy meggyőzőbb legyek, a szerződés aláírását követően tízezer euró előleget azonnal jóváírok, amit, ha mégsem tartod be az abban foglaltakat, maradéktalanul vissza kell fizetned.

– Százezer euró? – Erre azért megroggyant a térdem. Minden gondomra megoldást jelentene ez az összeg, de – és ez elég erős „de” azóta is –, nem életszerű, vagy inkább teljességgel hihetetlen ez az egész felajánlás.

– Százezer euró. Remélem, elfogadod az ajánlatot. Hamarosan jelentkezem e-mailben. Akkor minden jót, Lena!

– Most leteszed? Átmentél rajtam egy tankkal, és továbbhajtasz?

– Ha van hozzám kérdésed, szívesen felelek rá. – Mintha mosoly bujkált volna a hangjában, miközben a pult visszatükröződésében láttam, amint elhajt a pékségem elől a kocsija.

– Még szép, hogy van! Nem is egy! Vakon akarsz eljegyezni? Még csak nem is láttalak. Miért nem szálltál ki az autóból? Ja, és mi garantálja, hogy megkapom a pénzt mindenféle inzultus nélkül? És egyáltalán ki vagy te, és mi ez az eljegyzési őrület? És honnan van meg a telefonszámom? És sorolhatnám még estig! Tehát, ha elhúzod az orrom előtt a százezer eurós mézesmadzagot, és azt akarod, hogy ráharapjak, többet kell tudnom az egészről.

– Tudom, hogy formabontó ez az egész, de megvan a saját stratégiám. Nem szeretnélek látni, mielőtt mélyebben meg nem ismerem az egyéniséged… Jöhet a következő pont. Egy szerződést fogok küldeni, ami garantálja az összeg kifizetését és a biztonságodat. Harmadik kérdés: mint mondtam már, Dante Sommers vagyok, Szállodalánc-tulajdonos, egy IT-cég megalapítója, emellett lelkes angyalbefektető. A világon szinte mindenfelé vannak érdekeltségeim. Harminckét éves, nőtlen és elfogadható külsejű férfinak mondanám magam. Guglizz rám!… Olyan embert keresek feleségnek magam mellé, aki minden elvárásomnak megfelel. Ha megtalálom benned a tökéletes társat, egy hónap múlva elveszlek. Az eljegyzés pedig a szándékom komolyságát mutatja. A telefonszámod pedig az üzletre van kiírva, ezért jöttem el személyesen. Zárójelben megjegyezném, ha már van honlapod, az lenne a minimum, hogy ne csak az e-mail-elérhetőséget add meg. Nem akartam egy Insta-, vagy egy e-mail-üzenettel komolytalannak tűnni, amikor elküldöm az ajánlatot.

– Ez nem ajánlat, ez őrület! Mintha a házasság egy lóverseny lenne. – Egyre inkább azt éreztem, ha minden igaz, amit mond, akkor ezzel a férfival nagy bajok vannak. Ha pedig egy szava sem igaz, akkor is nagy bajok vannak vele.

– Mit mondhatnék, gyakorlatias vagyok.

– Ez nekem nem fog menni! Én nem ilyen vagyok! Sajnálom.

– Lena, százezer eurót fizetek azért, hogy megismerjük egymást, és ha nem működik közöttünk az összhang, szabadon elmehetsz. Hol itt a kockázat?

– Mondjuk, ott, hogy ilyen a világon nincs. Ideállít valaki egy luxuscirkálóval, és azt mondja, hozzám vág egy rahedli pénzt, csak hogy eljegyezhessen látatlanul. Mi van, ha ez az egész csak egy hatalmas átverés, és egy hét múlva a vakrandin kiveszik a veséimet vagy a májamat? És mi van, ha ez az eljegyzősdi esetleg mégis igaz, de első látásra utálni fogjuk egymást? Akárhogy is nézem, ezzel az ajánlattal valami nem stimmel.

– Jó érvek, és nagyszerű megérzés. Mármint nem a vesével és májjal kapcsolatban… Azok maradnak a helyükön, ezt garantálhatom. Én is tisztában vagyok a szimpátia kockázatával, ezért három jelöltem van a házasságra. Nem leszel egyedül Lena.

– Három? És a másik két nő már belement? – Egyik sokk jött a másik után. Dante Sommers, ha egyáltalán ez a valódi neve, kezdett az eddigieknél is furcsább képet festeni magáról.

– Igen, bele. Mindkét hölgy aláírta már a szerződést.

– Ez beteges! Nem tudok ebben hinni, sajnálom. Most le kell tennem – és bontottam a vonalat.

Azonnal jött az üzenet:

„Szeretném, ha adnál ennek egy esélyt. Küldöm a szerződést.”

Ekkor hallottam először és utoljára Dante hangját, írásban viszont folyamatosan bombázott a szerződésével. Többször is visszautasítottam, de a pénz nagy úr. Tegnap ugyanis megkaptam az üzletem utolsó félévi villanyszámláját, ami több volt, mint a kocsim és az összes ingóságom értéke együttvéve, és a hitelem törlesztője sem várhatott tovább. Azzal is lassan négy hónapos csúszásban voltam. Tehát vagy megyek az adósok börtönébe, vagy egy őrült „vőlegény” karmai közé. Utolsó pillanatig vártam a szerződés aláírásával, ami egyébként egész korrektnek látszott. Végül behunyt szemmel, összeszorított fogakkal aláírtam, és a tízezer euró már a számlámon is landolt előleg gyanánt. Villanyszámla és törlesztő pipa, eljegyzési szerződés szignózva, kétségbeesettség a plafonon, és még azon is túl…

Azóta azzal nyugtatgatom magam, ha elmegyek a szerződésben megadott helyre, egy hónap múlva százezer euróval leszek gazdagabb, és ezért semmi mást nem kell tennem, csak szó szerint vakrandizni, bájosan csacsogni, majd, amint lehet, hazamenni. Különben sem leszek egyedül. Két nő tart ugyanezen okból a Sommers-villa felé, ami bár eléggé morbid, de engem megnyugtat. Patricia és Olivia szintén feleségjelöltek. Mióta e-mailen összekötött minket, a „menyasszonyokat”, valahogy olyan valóságosnak tűnik az egész, de még mindig nem szívódott fel nyomtalanul bennem a kétely. Ez most az évszázad csalása, vagy egy elmebeteg milliárdos kísérlete a házasságra? Mindenesetre hamarosan kiderül…

Az eső csak nem akar csillapodni. Ilyen ez a szeptember. Nem elég, hogy az ablaktörlőm ramaty, de valami mintha történt volna a fűtésemmel is: hiába kapcsolom maximumra, veszettül párásodni kezdett az üveg. Rápillantok a GPS-re. Már csak tíz kilométert kell kibírnom, és odaérek. Lehúzom az ablakot, hátha az segít megoldani a párát. Így viszont oldalról kapom a vizet az arcomba, de legalább kilátok. A szúrós eső és hideg sem tudja elűzni az agyamban kavargó gondolatokat.

Mit akarhat tőlem ez a férfi? Pénzem nincs. Különleges szépségnek sem mondanám magam, inkább csak átlagosnak. Szőkésbarna, szögegyenes haj, nagy zöld szem, pici száj, kissé elálló fül, amit félhosszú hajammal igyekszem leplezni. Az alkatom sem egy nagy szám. Vékony vagyok, de cseppet sem sportos. Sosem voltam az a nő, aki után megfordulnak a férfiak. A másik két lány kiválasztását legalább meg tudom érteni. Az e-mailben megadott infók alapján könnyűszerrel le tudtam csekkolni őket az Instán, ám ennek köszönhetően az önbizalmam hangyabébi nagyságúra zsugorodott. Patricia hegedűművész, és mindemellett gyönyörű, őzikeszemű szépség. Olivia építész, de nyugodtan lehetne szupermodell is, hiszen igazi hosszú combú, tökéletes arcú szőke bombázó. Persze rengeteg képet és cikket találtam róluk, míg Dante Sommersről – vagy ahogy mostanában magamban hívom, Mr. Kékszakállról – csak a Forbes magazin leggazdagabbakra vonatkozó listája alapján találtam néhány írást, és csak egyetlen nyamvadt, gyerekkori képre bukkantam. Az anyja viszont, ahogy elnéztem, igazi celeb a milliárdosok között. Hibátlan és örök fiatal tökéletesség. Gondolom, Dante sem lehet egy Quasimodo, ha örökölte ezeket a csodás géneket…

A lányok teljesen más típusok, de egy közös bennük: elegánsak, sikeresek és gyönyörűek. Egy titokzatos milliárdos és két tökéletes nő… De mi a fenét keresek én ebben a képletben?

A macska hátul nyávogni kezd, gondolom, ő is kap egy kis esőt a lehúzott ablak miatt, nem csak én.

– Szeláví, Heli! Nekem sem kellemes, de hidd el, rosszabbul járnánk, ha nem látnék ki!

Az út kettéágazik, és a GPS szerint muszáj lekanyarodnom egy vékony kis útra, ami ebben a hatalmas esőzésben eléggé bizonytalannak tűnik. Egyre vékonyabb betoncsíkon haladok tovább vacogó fogakkal. Vizes a hajam, az oldalról fújó jeges szél szinte lefagyasztja az arcomat, és szégyen, nem szégyen, kénytelen vagyok felvenni az anyósülésre dobott rózsaszín, bojtos, kötött sapkámat, ami tavaly tél óta hever érintetlenül a mellettem levő ülésen. Még szerencse, hogy nem selejtezek olyan gyakran a kocsimban! Ha lenne nálam kesztyű és sál, már az is rajtam lenne, az egyszer tuti.

De nem sokat kell mennem ezen a dűlőúton, mert egy hatalmas, kétszárnyas kapu állít meg. Hát, itt vagyok!

DANTE

Ezek most szórakoznak velem? A licit közepén hirtelen lefagy a net? Nagyon kicsi tart csak vissza attól, hogy ne vágjam falhoz az iPademet. A londoni Sotheby’s aukciójának kimerevedett képét bámulom, és érzem, ahogy a halántékomon lüktetni kezd egy ér. A picsába is, ott kellene lennem! Akarom azt az órát! A licit ötvenezer svájci franknál jár, ami elég jónak számít ennél a modellnél. Hatvanezret szemrebbenés nélkül fizetnék érte. Miért nem küldtem oda Sebastiant az árverésre? Ilyen hibát soha többé nem fogok elkövetni!

Ahogy megcsörren a telefon, már kapok is utána.

– Két másodpercük van, hogy netet varázsoljanak! Egy kurva árverés közepén vagyok!

– A vihar ideiglenes zavart kelt, uram. Nem tudom garantálni az internetet, viszont szeretném jelezni, hogy a hölgyek megérkeztek.

– Mind?

– Igen, uram, és egy macska.

– Mi?

– Egy macska, uram.

Hirtelen visszakapcsol a net, mire én válasz nélkül kinyomom a telefont. Utálom a macskákat, és ezt Oliver is tudja. Gyerekkorom óta jól tudja!

Az F.P. Journe óra már nyolcvanezer svájci franknál jár. Nem akartam ennyit áldozni rá, ám úgy döntök, ha az enyém lehet nyolcvanegyezerért, akkor legyen. De egy centime-mal sem adok többet érte! Tudom, mikor kell megállni. Sosem hagyom, hogy az érzelmek felülírják a racionális döntéseimet. Nyolcvanötezernél kiszállok a licitből, és kinyomom az iPadem, majd tiszta erőből falhoz vágom az asztalomon heverő ezüst névjegykártyatartómat. Napok óta érett már bennem ez a kitörés, és sajnos pontosan tudom, hogy ez nem az elvesztett licitnek szólt. Mintha egy vadállat bújt volna a bőröm alá, és csak a kellő pillanatra várt, hogy kitörhessen belőlem. Csapdában érzem magam, de akármennyire is szabadulnék, tudom, hogy nincs kibúvó. Most már nincs! A csoda elmaradt, nekem pedig, akár tetszik, akár nem, meg kell házasodnom! Persze nem azért, mert ellenállhatatlan vágyat érzek rá, sőt, minden idegszálam ellene van, de a szavamat adtam. És Dante Sommers betartja az adott szavát! Még ha a bennem lappangó időzített bomba miatt fél élet is adatik meg nekem, akkor is ki kell belőle hoznom egy teljesértékűt. Muszáj! Megígértem.

Idegesít ez az egész helyzet. Jó ideje nyomaszt a határidő lejárta, de csak mostanra szántam rá magam, hogy komolyan is vegyem. Márpedig, ha eldöntöttem, akkor rendesen kell csinálnom! Egy hónapot adtam magamnak a választásra, utána már jöhet is az esküvő. Nem ágyast keresek. Még csak az sem kell, hogy mint nő vonzódjak hozzá. A szexet megkaphatom bármikor, bárkitől. Az elmúlt másfél évben megvoltam különösebb valós vonzalom nélkül. Nem ez a fő prioritás. És ha őszinte akarok lenni, nem tudom elképzelni, hogy képes lennék bárki iránt is mély szenvedélyt érezni. Még a hideg is kiráz annak a gondolatára, hogy valaki szerelmesen csüngjön rajtam. Erős idegzetű, intelligens embert akarok magam mellé, aki hisz bennem, bízik önmagában, és elfogad olyannak, amilyen vagyok. De ne legyen macskája! Rühellem azokat a dögöket! Erre a gondolatra még a hideg is kiráz.

Tudom, hogy le kellene mennem üdvözölni őket, de valahogy nem visz rá a lélek. Felkelek az íróasztalom mögül, majd a bárpultomhoz lépek. Szeretem ezt az irodát. Fehér és fekete márvány, valamint üveg és fém dominál az egész villában, mint ahogy itt is. Tükörfényes felületek, vakító fehérség fekete kontraszttal. Minden úgy van kialakítva, ahogy megálmodtam. A minimalista stílus mögött luxus rejlik, ami elsőre talán ridegnek tűnhet, de számomra az átláthatóság és a tisztaság megnyugtató elegye. Az elegáns, klasszikus stílusú szállodáimtól teljesen eltérő otthont akartam kialakítani, ami maradéktalanul sikerült is…

Töltök magamnak egy kis oxigénnel dúsított vizet, de még nem kortyolok bele. Visszatérek az asztalomhoz, leteszem a poharat, majd lassan, komótosan előhalászom a fiókból a lányok anyagait. Elég komoly életrajzok, pszichológiai jellemzésekkel kiegészítve. Az ügynökség közel fél évig dolgozott a megfelelő nők kiválasztásán, míg végül sikerült nekik megtalálni azt a két jelöltet, akik számomra is elfogadhatónak tűntek. Rohadt sok pénzt fizettem érte, úgyhogy ajánlom nekik, hogy az egyikük beváljon. Az ő két jelöltjükben van potenciál, a harmadik pedig… na, azt hagyjuk is! Rosa, isten nyugosztaljon, remélem, megvan az örömöd, hogy átmentem jótékonysági intézménybe… Nem kellet volna idehívnom a péklányt, de nagyanyám emléke előtt akartam ezzel tisztelegni. Egy héttel ezelőtt úgy ébredtem, még utoljára szeretnék valami olyasmit tenni, ami neki is tetszene. Őrület! Pedig rohadtul nem vagyok az a szentimentális típus.

Olvasgatni kezdem egyik jellemzést a másik után, és próbálom elképzelni, melyikükkel lesz a legjobb az együttműködés. Innen nézve az építész eléggé esélyes, de ki tudja? A hegedűművész sem látszik veszett ügynek. Okosak, intelligensek, nyitottak. Nem ismerem a lányok vonásait. Külön kikötésem volt a „házasságszerző” cég felé, hogy ne mellékeljenek fotót. És elég nagy kísértést jelentett számomra, hogy ne csekkoljam le a képeiket a neten, de kibírtam. Először az egyéniségüket akarom megismerni. Ki az, akivel hosszú távon együtt tudnék élni? Ki az, aki nem untat? A vonzó külső csak megzavarja a racionális döntést. Házasság… Valahogy úgy kellene elrendezni ezt az egészet, mint minden hosszú távú projektemet: átgondoltan és hideg fejjel.

– Dante! – dugja be a fejét Sebastian kopogtatás nélkül. Üzlettársam és nem mellesleg egyetlen barátom arcán széles vigyor terül szét. – Itt vannak! Én lemennék a helyedben.

Végigmérem, hátha találok rajta valami kivetnivalót, amibe beleköthetnék. Vörös, rövidre nyírt haja tökéletesen áll. Karcsúsított, világoskék inget, méregdrága nyakkendőt, sötétkék szövetnadrágot visel. Úgy látom, megadta a módját ennek a napnak, pedig általában katasztrófa az öltözködése. Idén nyáron egy exkluzív monacói estélyen sikerült neki narancssárga, pálmafás ingben megjelennie.

– Én meg a te helyedben kopognék! – mordulok rá, majd intek a fejemmel, hogy lépjen be.

– Sosem szoktam kopogni. Mi bajod? – fürkészi a tekintetemet, de a haragon kívül nem láthat benne semmi mást. – Meggondoltad magad? – Bizonytalanul belép, majd finoman becsukja maga mögött az ajtót. – Ha igen, én megértem. Bízd rám a piszkos munkát! Lemegyek, és elküldetem őket Oliverrel.

Na persze, ez jellemző rá! A kellemetlen nőügyeket áthárítja Oliverre. Egy darabig csak nézek magam elé, és komolyan fontolóra veszem az ajánlatát. Talán tényleg el kellene őket küldetnem. A néma pillanatok elhúzódnak, a másodpercek percekké nőnek, és a gondolataim bugyraiból feltör az értetlenség.

– Szerinted miért zsarolta ezt ki tőlem? Pontosan tudta, hogy nem akarom, és soha nem is fogom ezt akarni.

– Azt szerette volna, hogy boldog legyél, gondolom… – Sebastiannak már nem csak a haja lángvörös, a szeplős képe is átvált burgundira. Nem szoktunk az érzelmekről beszélni, ez az új helyzet mindkettőnknek kissé zavarba ejtő. Nem akarja nyíltan kimondani, amit mindketten tudunk, de valójában sosem beszélünk róla: véges az időm. Ez a kurva, lappangó kór, ami egyszer majd belobban, nem sok lehetőséget hagy az időhúzásra. Talán őt is megviseli ez a gondolat, de a világért sem mutatná ki.

Gyerekkorunk óta tudom, hogy jobban szeret, mint a saját testvéreit, de a mély, érzelmes beszélgetésekre nem vagyunk alkalmasak. Órákon át tudunk tárgyalni üzleti tervekről, stratégiákról, árfolyamokról, de ami azon kívül esik, egyszerűen nem megy egyikünknek sem. Érzelmi analfabéták, így jellemzett minket egyszer a nagyanyám. Pont ezért jövünk ki ennyire jól egymással. Egyikünk sem az a csöpögős, „sírjunk egymás vállán” típus.

Egy húzásra felhajtom a vizet, majd elszántan felállok.

– Voltam már ennél szarabb helyzetben is. Essünk túl rajta!

– Itt nincs többes szám, Dante! Egyedül mész be a gumiszobába… Én kívül maradok!

– Nem gumiszoba, te idióta! Tükörkapszula!

– Nevezd, aminek akarod! Szerintem rohadtul, túlbonyolítottad ezt az egészet. Ahelyett, hogy lemennél, és szimplán bemutatkoznál nekik, építtetsz egy bazi nagy kapszulát, amiben nem láthatod, csak hallhatod őket. Mi a francért kellet ezért idejönniük? Tudod, létezik olyan, hogy mobiltelefon. Az ugyanezt tudja. – Gúnyos a hanglejtése, de nem reagálom le a nyílt sértést. Igyekszem higgadtan válaszolni, bár eléggé nehezemre esik.

– Itt nem csak én választok. A lányok is eldönthetik, akarnak-e engem, vagy sem. Igazán csak lakva ismerszik meg az ember. Ezt te is tudnád, ha nem lennél megrögzött agglegény. Összeköltözöm velük úgy, hogy csak egy üvegfal választ el minket. A megfelelő pillanatban pedig kinyitom.

– Tudom! Egy üvegfal, amin keresztül ők láthatnak téged, de te őket nem. Ez nem összeköltözés, Dante! Magaddal leszel összezárva, nem velük. Be fogsz csavarodni! Az meg, hogy ők választhatnak, egy nagy baromság! Nem láttam még olyan nőt, aki miután meglátott, ellen akart volna állni neked. Őszintén? Szerintem azért csináltad meg így a tükröt, mert pontosan tudod, hogy milyen hatással vagy a nőkre.

– Néhány nap, és minden kiderül. Azt akarom, hogy a valódi énjüket ismerjem meg. Ez olyan nagy őrültség lenne?

– Túlbonyolítod. Baromság az egész! Olyan ez, mint valami rossz párválasztó show. Kapszulát építtetsz a kertben, és több hétre bezárod magad oda. Néha úgy érzem, az agyadra ment a pénz.

Direkt nem válaszolok, hátha abbahagyja. Az ablakhoz lépek, és az UFO-szerű fémépítményen pihentetem a szemem. Érdekes, ellipszis alakú, kecses kis objektum, minden komforttal felszerelve. Elégedett vagyok a művemmel. Én terveztem minden centiméterét. Ha betöltötte a szerepét, használhatom majd vendégházként is.

– Remélem, mobilra csináltattad azt a szart, mert ha lejátszottad benne a partit, eladom a tengerentúlra egy tévécsatornának – jegyzi meg Sebastian epésen.

Nem engedek a provokációnak. Majd’ szétvet az ideg, de nem mutatok ki semmiféle érzelmet. A leghiggadtabb hangomon próbálok megszólalni:

– Nálam lesz a mobilom és az iPadem. Bármi van, jelezd! És tudod, mit kértem tőled!

– Meglesz! – bólint, de látszik rajta, nem igazán tetszik neki ez az egész helyzet.

– Akkor indulunk?

– Felőlem – ránt egyet a vállán, majd suttogva hozzáteszi: – Ez hülye!

– Minek nekem ellenség, ha ilyen barát áll mellettem?

– Milyen? Őszinte? Jóképű? Eszes? – vigyorog a képembe szemtelenül.

– Seggfej. Erre a jelzőre gondoltam – terelem ki a szobából.

– Az szép! Oké, akkor akár szemétkedhetek is, ha már ilyen seggfej vagyok… Van közöttük egy szőke bombázó, pont a te eseted. Kiköpött Helen. Megmondom melyik, a többinek pedig irány haza.

– Elég! – mordulok rá. Látom, kihallja a hangszínemből a figyelmeztetést. Jól ismer. Tudja, mikor kell abbahagyni, és ez pont az a pillanat. Komolyan végig akarom ezt csinálni, mindenféle befolyásoló tényező nélkül.

– Oké, oké! Már be is fogtam! Akkor melyikük kezdi az első tizenkét órát veled?

– Nem tudom. Miután beszéltem velük, eldöntöm, a többiekről pedig gondoskodjon Oliver, hogy semmiben se szenvedjenek hiányt.

– Őrület, amit művelsz – rázza meg a fejét –, de itt és most megfogadom, hogy ez volt az utolsó megjegyzésem. Úgy választasz feleséget, ahogy te akarsz. Nem az én bizniszem. Ha ezt az anyád tudná…! – Ismét mordulok egyet, mire a barátom kissé behúzza a nyakát, de azért tovább folytatja a bosszantásomat: – Azért, ha valaki az én vállamon akarja majd kisírni magát…

Ahogy haladunk le a lépcsőn, kissé hátba vágom, hogy érezze a törődést.

– Ne csináljunk úgy, mintha ez lehetséges lenne. Ahogy meglátsz egy épkézláb nőt, lefagysz és elszaladsz. Úgy félsz tőlük, mint a tűztől. Nagyobb veszélyt jelentene rájuk egy eunuch, mint te!

Sebastian még az eddigieknél is vörösebb színre vált. Jól tudja, hogy igazam van, és ha tovább húzza az agyam, akkor még keményebben belemegyek a nőfóbiájába. A plátói szerelemnél messzebb még nem jutott, pedig hamarosan betölti a harminchármat. Többek között erről a problémájáról sem beszéltünk még soha, és ha rajta múlik, nem is fogunk. Gyanítom, szüzen fog meghalni, de ez legyen az ő baja.

Oliver ünnepélyesen áll az előcsarnokban. Az öreg, mint mindig, kifogástalan külsejű. Sosem láttam még kócosan vagy gyűrött zakóban. Biccent, hogy minden rendben, és kitárja előttem a hatalmas bejárati ajtót.

– Nem, először elköszönök – szólok kimérten, és a villa nyugati szárnya felé veszem az irányt.

Egy darabig még hallom, ahogy Sebastian és Oliver beszélnek, de minél távolabb kerülök tőlük, annál halkabb a szó. Végül elnémul körülöttem minden.

Ahogy a nyugati szárny utolsó szobája felé közeledem, kezd elkapni a hányinger. Undorodom a fertőtlenítőszer bűzétől és attól, ahogy a szívmonitor és a lélegeztetőgép hangja egymást váltva zakatol. Undorodom.

Mély levegőt veszek, mielőtt benyitnék a szobába. Mindig ezt szoktam tenni, de most mintha még nehezebben menne ez a lépés, mint máskor. Ahogy kitárul előttem az ajtó, odabiccentek az ápolónőnek, aki az ágy mellett ül és olvas.

– Kimenjek, uram? – kérdezi, amint meglát.

Igent biccentek, mire a nővér már el is slisszol mellettem.

Csak nézek meredten az ágyra, de nem jönnek ki azok a szavak, amik a nyelvem hegyén táncolnak. Az a nő, aki ott fekszik, teljesen kiszolgáltatva a gépeknek, már nem az, akit én ismertem. Helen bőre szinte átlátszó, arca beesett, aranyszőke haja kifakult. Szánnom kellene, de most csak haragudni tudok rá. Haragszom, mert ilyen helyzetbe kényszerített. Haragszom, mert nem nyitja ki a szemét, mert nem harcol értem, és minden lélegzetvétellel csak távolodik tőlem. Milyen nő az, aki rákényszeríti a vőlegényét arra, ha ő nem ébredne fel, vegyen el mást feleségül? Talán azt várja, hogy legyek hálás ezért? Hát, nem vagyok! Mindenki másnál jobban ismer, tudja jól, hogy gyűlölöm a kényszert. Tudja, és mégis ezt teszi velem!

Csak nézem az ernyedt testét, és legszívesebben felráznám. Milyen lenne, ha kinyitná a szemét? Jobban szeretném, mint előtte, vagy csak megkönnyebbülést éreznék? Már nem is emlékszem a szép pillanatainkra. Hazugság az, amit a filmekben mutatnak. Az ember agya nem egy végtelenített mozi, amit kényünk-kedvünk szerint visszatekerhetünk a kedvenc részeinkre. A kedvenc részek eltűnnek, felülíródnak, megkeserednek. Csak a fájdalom marad. A fájdalom, a düh, az értetlenség, és mégis, mindent megadnék egy utolsó, igazi tiszta percért vele.

– Boldog szülinapot, Heli! Pár hétig most nem jövök. Sebastian ugrik be helyettem.

Nem tudom, mit mondhatnék még neki. Tanácstalanul állok, és figyelem a szívmonitort. Helen szíve egyenletesen ver, csakúgy, mint az elmúlt másfél évben mindennap. Eleinte órákon keresztül figyeltem ezt a görbét, ma már tíz percnél többet nem bírok itt tölteni. Telítődött a szervezetem ezzel a szaggal és látvánnyal.

– Akkor, szia!

Idétlennek érzem magam. Olyan esetlen ez az elköszönés, de nem tudok jobbat ennél.