A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Karen Akins: Loop

St. Martin’s Griffin, New York, 2014

Fordította: Heinisch Mónika

Borítóterv: Sánta Kira

Tördelés: Kühne Andrea

LOOP

Text copyright © 2014 by Karen Akins

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC. All rights reserved.

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-077-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Billnek, amiért megtett minden tőle telhetőt azért, hogy ez a könyv elkészüljön, illetve Henrynek és Olivernek, amiért megtettek minden tőlük telhetőt azért, hogy ezt megakadályozzák.

Tim Berry emlékére

Ez a történet a képzelet szüleménye. A regényben szereplő összes karakter, szervezet és esemény a szerző fantáziájából ered, vagy a fantáziája szűrőjén keresztül jelenik meg.

Az időnek egyetlen oka van: nem történhet minden egyszerre.”

‒ ALBERT EINSTEIN

1. fejezet

Landolni a legnehezebb. Tízből kilencszer ugyan kopár talajra vagy fűre érkezünk, de bőven elég az az egy-egy alkalom is, amikor betonra, vagy ami még rosszabb, aszfaltra sikerül pottyanni, ahol még a legtapasztaltabb ugró is pánikba esik.

Macskaköveken dobbant a lábam. Puskalövések reccsentek és visszhangoztak a sikátorban. Puskapor csípős szaga töltötte meg az orrlyukaimat, és szinte égette a torkomat, ahogy a köhögést visszafojtva leguggoltam. Egyre hangosabban hallottam a lövéseket, amelyek ide-oda pattogtak a keskeny utca mindkét oldaláról, ezért meg sem lehetett állapítani, honnan jönnek.

Hova kerültem? A Forge-völgy katonai táborába?

Wyck minimum kétszáz évvel eltévesztette a célállomást. Basszus! A XXIII. századból a XXI. századba kellett ugrani, hogy lehet ezt elrontani? Péppé verem, ha visszatérek. Tévedés ne essék, ugyanúgy élvezem a meglepő és vicces ugrásokat, mint aki először esik át rajta, de pont a Lex és a Concord közé kellett huppannom? Ezt nem vette be a gyomrom.

Friss puskaporfelhők homályosították el az eleve sötét sikátort. Szedd össze magad, Bree! Bebújtam egy hordó mögé, és elővettem a kvantikomot. Egy virginiai címet jelzett ki a hozzáfűzött utasításokkal. „Bree Bennis, Tricentennárium előtti amerikai történelem tantárgy, féléves vizsga. A csomag tartalmának eljuttatása Muffy van Sloot sírjára a következő üzenettel: »A múlt a legjobb idő«.”

Mielőtt visszacsúsztattam a zsebembe, még egyszer megszorítottam a kis fehér dobozt. A másik tárgyra, ami a cipőmbe volt rejtve, próbáltam nem gondolni. Visszanyeltem a torkomba toluló bűntudatot.

Nehéz elhinni, hogy ennyi minden utazhat az emberrel együtt a múltba.

Azt is nehéz elhinni, hogy egy ember Muffy van Slootnak nevezi el a gyerekét. Inkább egy milliomos kedvenc állatkája jut róla eszembe.

Bumm! A lövés pont a szomszéd utcából érkezett.

Addig éljek – gondoltam magamban –, ha tényleg egy döglött macskáról van szó, fejek fognak a porba hullani!

Dr. Quigley már erre a gondolatra is megbuktatna. Persze nem szó szerint értem. Egyetlen vörös zászlót sem engedhetek meg magamnak ezen a vizsgán. Senkinek sem emelhetek muskétát a fejéhez. De legalább már azt tudom, melyik államban vagyok. Hacsak Wyck el nem szúrta ezt is.

Muszáj volt egy biztonságos helyet találnom, hogy megtervezzem a következő lépést. Hangtalanul talpra szökkentem, és felkészültem rá, hogy végigosonjak az utcán, és meglessem, milyen csata zajlik a közelben. Mielőtt azonban megmozdulhattam volna, váratlan hang ütötte meg a fülemet. Elektromos pittyegés. Egy fiú és egy lány surrant be a sikátorba, nem sokkal idősebbek nálam. A lány felemelt egy mobiltelefont.

‒ Rachel az! – suttogta a fiúnak, majd beleszólt a telefonba. ‒ Hé, te meg hol a francban voltál? – Mialatt beszélt, a fiú a tarkóját cirógatta. A lány lelökte a kezét.

Mi van? Visszabújtam a hordó mögé, és ránéztem a komra, ami azonnal kielemezte a telefoncsöngést. A XXI. század eleje. Wyck mégis jól lőtte be az időt. Mégsem akkora idióta?

De akkor mi ez a csatazaj?

‒ Esküszöm, hogy van innen húsz percre egy kocsma! Nem, nem Ódon Panzió, hanem Ódon Kocsma! – rikácsolta a lány. A fiú a fülét harapdálta, mire rácsapott a vállára.

‒ Jaj, gyere már! – sürgette, miközben végigcsipkedte a szájával a nyakát és az állkapcsát. A lány némi tétovázás után kikapcsolta a telefont.

A komom időzítőjén egyre peregtek visszafelé a másodpercek. Már csak öt órám maradt addig, amíg vissza nem húznak a saját időmbe. Ez minden feladathoz kevés, de még kevesebb, ha egy törvénytelen, tananyagon kívüli megbízást is teljesíteni kell. Remegő ujjal tapogattam ki a kerek, sima eszköz szélét – sikerült tökéletes zsebórának álcázni, amely bármely korban megállja a helyét. Gyerünk, gyerünk! Egy örökkévalóság volt meghatározni a helyszínt, és talán órákra vagyok a célállomástól. Nincs több veszteni való időm. Valamit tennem kell.

‒ Helló! – köszöntem, előlépve a hordó mögül. A fiú és a lány szétrebbentek.

‒ Hé, ez itt… egy… randi! – figyelmeztetett a lány döbbenten.

‒ Persze, milyen meghitt lehet puskaropogás közben csókolózni! – motyogtam az orrom alatt, miközben ellöktem magam a faltól a gerlepár mellett, és a sikátor elején óvatosan kidugtam a fejem a házfal mögül.

Skarlátvörös kabátok tengere tűnt fel, csupa oldalra szíjazott dob és síp. Nézők tömegei tolongtak a járdán. A fenébe! Egy jelmezes felvonulás kellős közepébe csöppentem; a forradalomra emlékeztek. Jól átvertek. Újra megnéztem a visszaszámlálót. Értékes percek vesztek el. Már láttam magam előtt, ahogy a transzporterem valami drasztikusra készül, például erőszakkal eltüntet, amint letelik az idő. De nem hagyom odáig fajulni a dolgokat.

A nyakamon lévő, recés sebhelyet piszkálgattam anélkül, hogy tudatosult volna bennem. Elég legyen! Koncentrálj! Kinyitottam a geolokátort a komon. Williamsburg. Jó 200 kilométerre attól a Chincoakármitől, Virginia másik végében.

A közvélekedéssel ellentétben az időutazás nem egzakt tudomány. Az olyan ősrégi filmek, amelyekben a főhős visszamegy húsz évet az időben, a robbanást megelőző percekbe, hogy megmenthesse a barátnőjét, csak szórakozásra jók. Még nevetségesebbek azok, amelyekben az ugrók az unokáikkal találkoznak. Röhög a vakbelem.

Ez az ugrás két nappal és háromszáz kilométerrel lökött arrébb a célállomástól, és még ez is egy jól sikerült kísérlet volt. De ezt soha nem ismertem volna el Wyck előtt.

Kiléptem a világos utcára, és belevegyültem a babakocsik rengetegébe, a temérdek kamerázós apuka közé. Lábujjhegyre álltam, bár ezzel úgysem ellensúlyozhattam alacsony termetemet, de mindenképp meg akartam találni a…

Bingó! Iskolabuszok.

A takarékos megoldásokért nem jár külön jutalom a küldetések során. De még kevésbé díjaznák, ha otthagynék egy maroknyi korabeli pénzt egy háromórás taxiútért. A leleményességért kapott pluszpontok azonban felfelé kerekíthetik a jegyemet, ha netalántán billegne. Hat hónappal ezelőttig eszembe sem jutott volna aggódni a féléves osztályzatom miatt, de az előző félévhez képest szinte minden megváltozott az életemben.

A csempészet is újdonság volt.

Állj! Így is fogytán volt az időm. Arra a legkevésbé sem maradt, hogy a lelkiismeret-furdalásommal foglalkozzak. Mindennek teljesen normálisnak kell látszania ezen a küldetésen, különben elkapnak.

Átkocogtam az utcán, a buszok tömkelegéhez. Végignéztem a várakozó sorokon. Atyavilág, ezt a hemzsegő tömeget!

‒ Gyerünk, gyerünk, gyerünk! – biztattam magam, miközben odafutottam az utolsó sorhoz, és megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. Az utolsó buszok mind a Chincoteague-szigeti iskolanegyedbe mentek. Búvóhelyet kerestem, majd elrejtőztem egy öreg tölgyfa mögött.

Általános iskolások csapata vonult el mellettem. Kár, hogy nem lehet csak úgy felsurranni a buszukra. Nem töltöttem még be a tizenhatot, de ennyire fiatalnak azért nem néztem ki. Az ugrás első számú szabálya: kerüld a feltűnést!

Oké, szigorúan véve ez nem az első, hanem a második szabály. Az első ez: „Semmit se vigyél magaddal vissza a múltból!” Ezt nem nehéz megjegyezni. Akármit ügyködhetsz a múltban, úgysem változtathatod meg. Lényegét tekintve nem. (Ezért kellett folyton emlékeztetnem magam arra, hogy pluszfeladatot is vállaltam.)

A jövő? Azzal úgysem mer senki variálni.

Egy ismerős hangot sodort felém a szél. Még jobban behúzódtam a fa árnyékába.

‒ Nem, nem panzió, hanem kocsma! – kiabálta ismét a lány a telefonjába.

‒ El kellett volna menned a mosdóba, hogy eltüntesd a szívásnyomot a nyakadról! – figyelmeztette egy barátnője.

‒ Nem komoly seb, senki sem fog gyanakodni. Mondjuk úgy, hogy egy kis szerelmes harapás.

‒ A harapás is tud szerelmes lenni?

‒ Mi van, irigykedsz?

Felszálltak egy másik, középiskolásokat szállító buszra. Micsoda megkönnyebbülés! Kezdett fájni a fejem az affektáló fecsegéstől.

De nem.

A tarkómhoz nyúltam.

A fejem nem fáj. Egyáltalán nem.

A legtöbb ugró bongásnak nevezi – fájdalmas kis villanások, amelyek összezavarják a gondolatokat és elhomályosítják a látást. Mintha szúnyogok csipkednék az agyunkat. Eddig még mindig jelentkezett, és némelyik ugrás során gyötrő erővel tört rám. Most viszont semmi.

Elővettem a bongás elleni tablettáimat. Micsoda találmány! A segélyalap nélkül nem jutottam volna hozzá a pirulákhoz, márpedig semmi más nem csillapította ezt a kellemetlenséget. Persze ha a mai küldetésem sikerül, többé talán nem is lesz szükségem rájuk. Megráztam a fiolát. Nem voltam biztos benne, hogy kibírom a tabletta nélkül, pedig elég jól éreztem magam. De miért nem jött a bongás?

Egy puha kéz simította meg a vállamat, mielőtt bekaphattam volna egy pirulát.

‒ Azokat add oda az ápolónak, drágám! Indulunk! – a kísérő, aki szerencsére inkább látszott elgyötört anyukának, mint tanárnak, továbbtessékelt anélkül, hogy rám nézett volna. Visszadugtam az üvegcsét a zsebembe.

Chincoteague-sziget, jövök már!

Bár ebből a tantárgyból – néhány barátommal ellentétben – nem vettem órákat, a társadalomba való beolvadás mesterének tartottam magam. Homlokba fésültem hosszú frufrumat, felhúzott térddel gubbasztottam, így jóformán láthatatlanná váltam. Miközben a busz megtelt utasokkal, makacsul az ablakra szegeztem a pillantásom, és úgy öleltem át magamat, hogy pontosan egy ülés háromnegyedét foglaljam el. Nem mintha a kísérő olyan nagy ügyet csinált volna belőle. Azt viszont sikeresen tudtára adtam mindenkinek, hogy ne zaklassanak. Akinek volt egy csepp esze, nem is akart volna mellém ülni.

Kivéve, ha már minden más ülést elfoglaltak.

Egy vézna, vörös hajú gyerek vonszolta végig a busz közlekedőjén a hátizsákját, amely kétszer akkora volt, mint ő. Vastag, homorú szemüvege összenyomta a fejét, mintha valami rovar lett volna. Az összes többi utason egyértelműen látszott, hogy tizenhat vagy tizenhét éves, de a kivörösödött arcú, rőt hajú gyerek nem nézett ki többnek tizenötnél. Megragadta egy ülés fogantyúját két sorra tőlem, és kétségbeesve keresett magának üres helyet. Amikor a kísérő sorolni kezdte a neveket, feladta a kutatást, és lehuppant mellém.

‒ Jelen! – válaszolt, amikor meghallotta a Finn Masterson nevet, és így megfosztott attól a megtiszteltetéstől, hogy bemutatkozzon. Félig várakozón, félig gyanakodva méregetett a szeme sarkából, ahogy közeledett a lista vége. Amikor a busz kikanyarodott a főútra, puhatolózva megszólított: ‒ a te nevedet nem mondták!

‒ Tényleg nem.

‒ Miért nem?

‒ Talán mert nem volt rajta a listán. – Megdörzsöltem az ujjammal az előttem lévő ülés műanyag hátuljára firkált betűket.

‒ És mi az?

‒ A nevem? Bree.

‒ Milyen Bree?

‒ Bree Bennis.

‒ Ó! ‒ Kinézett mellettem az ablakon, vagy azért, hogy a gondolataiba merüljön, vagy azért, hogy kerülje a tekintetemet, nem tudtam biztosan. Nem is érdekelt. Magam sem értettem, miért árultam el neki az igazi nevemet, főleg most. A legtöbb ugrás alkalmával álneveket találtam ki. De ebben a gyerekben volt valami kedves őszinteség, ami miatt nem jött hazugság a nyelvemre.

Különben is, még hasznomra lehet, ha odaérünk a célállomáshoz. Egy kis udvariasság még nem ártott senkinek. Sőt, alkalmasint ez biztosíthatta, hogy választhassak aközött, hogy hazajutok a XXIII. századba, és a saját ágyamban alszom, vagy beállok egy XIX. századi kifőzde előtt kígyózó sorba, és lázasan tanakodom, hogyan hajtsam végre a következő küldetést.

Ezen a napon egy ilyen apró részlet életről és halálról is dönthet.

Finn belemélyedt egy képregénybe, én elővettem a csomagot. Nincs értelme az egyedi megbízásokon és a fortélyokért járó pluszpontokon rágódni, amíg nem végzek az alapfeladattal. A csomagolás semmi extra. Megráztam, mire csörögni kezdett benne valami – talán egy rég elfeledett jegygyűrű vagy más érzelgős baromság. Mindig elcsodálkoztam azon, milyen tárgyakat tudnak visszaküldeni az emberek az őseiknek. Elveszett szerelmesleveleket, babafogakat, alsóneműt.

Ó, azok a fehérneműk!

És mire föl? Az ugrók tisztában voltak vele, milyen értelmetlen az egész. Rendszerint a maradók voltak azok, akik kapcsolatot akartak teremteni a múltjukkal. Meg akartak nyugodni, hogy ők küldték vissza Gertrude néninek, a dédi testvérének az almaszószos muffin dédelgetett receptjét, nekik köszönhetően bukkant fel a bejárati ajtó alatt, miután évekkel korábban elveszett.

Ahogy a dobozt nézegettem, nyomasztó érzés kerülgetett. Valami nem stimmelt. Muffy van Sloot. Pénzszaga volt a névnek, de gazdag emberek soha nem használták csomagszállításra az intézetet, ahogy közönséges fodrászatokba sem szerettek beugrani az utcáról. Hivatásos kronofutárokat alkalmaztak. Ehh! Talán így próbálja valaki utólag megakadályozni egy komplett családi vagyon elvesztését.

Vagy tényleg csak egy döglött macskáról van szó.

Finn eldugta a képregényt, és előhúzott egy parányi akciófigurát. Először azt hittem, hogy össze akarja rakni, ám ő, a tekintetemet továbbra is kerülve, megszólított:

‒ Új vagy a suliban?

‒ Mondjuk úgy. – Általában a homályos fogalmazás volt a legcélravezetőbb taktika a küldetéseken. Utáltam hazudni, ezért nem is hazudtam igazán. Végül is diák voltam. Csak nem ebben az iskolában. És nem ebben az évszázadban.

‒ Idefelé másik buszon jöttél.

Megvontam a vállam.

‒ A szigeten élsz, vagy a szárazföldön?

‒ Pontok is járnak a válaszokért?

Finn arca fellángolt, és inkább beillesztette az utolsó darabot is a játékfigurába.

‒ Gyűjtöm az egész sorozatot. – Felemelte a kincsét, és alaposan szemügyre vette, mielőtt bedugta volna a nadrágja cipzáros zsebébe. – Háromszor néztem meg a filmet. Te láttad már?

Én is vetettem egy pillantást a figurára. ‒ Hogyne. ‒ Mind a három förtelmes részt a sorozatból. Meg a későbbi folytatásokat, amelyek negyven évvel az első után készültek.

Az ablakhoz nyomtam a homlokomat, és néztem, ahogy a fák zöld és barna foltokként suhannak tova. Volt valami megnyugtató az erdőkben, ahogy mindvégig a helyükön maradtak, miközben emberi generációk tűntek fel és le. A hűvös üveg zörögve dobolt a halántékomon, és olyan érzést keltett a fogamban, mint a bongás. De igazi bongást még mindig nem éreztem. Egész jól voltam – sőt, remekül. Ez valami rosszat jelent? Riadalom motoszkált bennem. Lehet, hogy anya sem érzett bongást, mielőtt…

Nem.

Biztos említette volna, ha ilyesmi történik. Anya rettenthetetlen volt, akármit pletykáltak róla.

Hat hónapnyi mi-lenne-ha jókora adag paranoiát ültetett el bennem. De muszáj volt összpontosítanom, főleg ezen a napon. A jó félévi osztályzathoz tökéletesen normális látszatra van szükségem. Lassan, apró foltokban az ég is kikacsintott a lombokon keresztül, mint valami morzejel, és mire felocsúdtam, már egy hídon zakatoltak a busz kerekei. Egy hosszú hídon.

Megragadtam az előttem lévő ülést, és a lehető legmesszebbre hajoltam az ablaktól. Finn elhúzódott tőlem, aztán megtapogatta a vállamat.

‒ Üdvözöllek az ölemben!

‒ Bocs. Nem szeretem a vizet. – Kicsit visszaaraszoltam az ablakhoz.

‒ Mégis szigetre költöztetek? Ciki.

Föld, aszfalt, beton… basszus, felőlem színezett aszpik is lehet, csak ne víz legyen! Minden jobb a víznél. Az aszfalt azt a veszélyt hordozta, hogy meglátnak. A víznél viszont az a veszély állt fenn, hogy soha többé nem látnak.

A híd utolsó bukkanója után ellazultak az izmaim. Egy tengertől és napfénytől repedezett tábla üdvözölt minket a Chincoteague-szigeten. A rozoga motelekről és elhagyatott tengeri herkentyűs éttermekről lerítt, hogy nincs szezon. Eszembe jutott a két évvel korábbi tavaszi szünet, amikor anyával bedobtuk a bőröndjeinket a nagyapától örökölt, lestrapált suhanóba. Mielőtt a jármű végleg lerobbant. Elindultunk vele a tengerparton, és az összes sós levegőtől párás turistacsapdánál megálltunk, hogy pukkadásig tömjük magunkat halászlével. Az emlékek megszépítették a szememben a sziget kisvárosát, de nem akartam sokáig maradni. Minél előbb letudom a kötelező félévi küldetést, annál hamarabb elkezdhetem a másik kiszállítást, és annál gyorsabban letudhatom az egész kínlódást.

Az iskola parkolójában már rengeteg szülő összegyűlt, hogy hazavigyék a gyerekeiket. Az idősebb tanulók a kocsikhoz menet élénken elevenítették fel a kirándulás részleteit. Finn hátramaradt, és engem figyelt, ahogy az ujjammal egy hajtincsemet tekergetem. Taxi nem jöhet szóba. Buszra sem szállhatok. Tényleg ott állok a semmi közepén. Áhh! Már csak másfél órám maradt, és fogalmam sem volt, merre van és mekkora a temető.

Félig-meddig már meg is hoztam a döntést, hogy lezárom a küldetést, mielőtt elővenném a cipőmbe rejtett csempészárut. Ha vörös zászlót kapok a feladatra, az iskolai elöljárók elárasztják ezt a helyet, és nyomozni fognak. Nem engedhetem meg, hogy lefüleljenek.

‒ Hazavigyelek? ‒ kérdezte Finn, aki a közelben maradt, és zsebre dugott kézzel rugdosott ide-oda egy követ a földön.

‒ Nem szükséges. – Az volna a hab a tortán, ha valami furgon koszos hátsó ülésén ragadnék, és közben Finn anyja kérdésekkel bombázna. Akkor inkább kiállok stoppolni. – Nem akarom próbára tenni a szüleid türelmét.

‒ Egyedül jöttem. Ott a kocsim.

Követtem, amerre az ujjával mutatott. Egy fekete városi Porsche terepjáróra.

‒ Te vezettél ide?

Bólintott.

‒ Azt?

Újabb bólintás.

‒ De te nem lehetsz több tizennégynél!

‒ Tizenöt vagyok. – Kihúzta magát, amennyire tudta, de így sem érte el az én magasságomat. – Szükségjogsim van.

‒ Szükségjogsi? – Ismét ránéztem a Porsche emblémájára, és gúnyosan felhorkantam.

‒ A szüleim mindketten dolgoznak, és a busz hamarabb elindul, mint ahogy a fociedzésnek vége lenne. Ezért engedélyem van rá, hogy magam vezessek az iskoláig és vissza. – Elővette a kulcsokat. – Na most akkor hazavigyelek, vagy ne?

Olyan messze lett volna a főút gyalog, hogy inkább beadtam a derekam.

‒ Nem bánod, ha hátraülök? Ki kell nyújtanom a lábam. Öhm… begörcsölt.

A nézésével tudatta velem, hogy pont olyan szánalmas a magyarázkodásom, amilyennek hangzik, de nem törődtem vele. Ha odaérek a célállomásra, úgysem foglalkozom vele többet. Beültem a hátsó ülésre, és addig babráltam a kvantikommal, amíg meg nem jelent a geolokátor.

‒ Az valami zsebóra? – kérdezte Finn.

‒ Családi örökség. – Ez sem volt teljes hazugság. Végül is a múlttal kötött össze. Csak több köze volt a kocsija GPS-éhez, mint a csuklóján lévő órához.

‒ Szólj, hogy merre menjek! – kérte.

‒ Oké. Majd a főúton jobbra.

Finn óvatosan megnyomta a gázt, és csigatempóban elindultunk a parkolóban.

Pittyegett a küldetés idejét mérő óra.

‒ Ööö… Az az igazság, hogy sietnem kéne.

Finn rám nézett a visszapillantó tükörben, és elhúzta a száját, de azért gyorsított. Ráfordultunk a főútra. Jobbra. Balra. Jobbra. Jobbra. Nem, úgy értem, balra.

Finn néhányszor visszakérdezett: ‒ Ezen az utcán? Milyen messze van még?

Tizennégy gyötrelmes perc után egy hosszú, téglából épült bekötőútra fordultunk rá. Egy temetőre vagy templomra számítottam, de egy elegáns villához érkeztünk. Legalábbis ez volt a legnagyobb ház, amit valaha láttam. A düledező, szakadt redőnyös viskók után lenyűgöző látványt nyújtott. De tökmindegy. A lényeg, hogy itt kell lennie a halott Muffynak a homok vagy a föld alatt, a többi részletkérdés. Már csak egy köpésnyire voltam a féléves osztályzattól, és azután rátérhetek az igazán égető kérdésekre. Lecsuktam a komot, és kinyitottam az ajtót.

‒ Köszönöm a fuvart!

Finn megfordult és rám nézett:

‒ Tudod egyáltalán, hol vagyunk?

‒ Igen, 3471 Woodman Estates.

‒ Pontosan. Ez a mi házunk.

2. fejezet

Dob. Dob. Dibi-dobi-dob. A francba!

‒ Mi folyik itt? – kérdezte Finn. Jobbra-balra járt a tekintete a visszapillantó tükör és az oldalsó tükrök között. Megrökönyödve ültünk a kocsiban.

Fogalmam sincs. Nem is nagyon erőlködtem, hogy kiderítsem. Egy szájfényes tubussal játszottam a dzsekim zsebében. Biztos rossz címet jelöltek meg. Igen. Ez az egyetlen logikus magyarázat. Ha ez a Finn megmutatja a temetőbe vezető utat, csak lerakom a csomagot Muffy sírjára, és megyek tovább a magam útján. Még behozhatom a lemaradást, ha utána felgyorsítom a tempót. Amikor előrehajoltam, hogy megkérdezzem tőle, hol van a legközelebbi temető, a szájfénytubus hirtelen benyomódott a bordái közé.

‒ Mit akarsz tőlem? – kérdezte, minden szóval egyre hangosabban. – Várj… nálad pisztoly van?

‒ Pisz…? – Ott volt a nevetés a nyelvem hegyén, de Finn hirtelen félrehúzódott, és elővette a telefonját. Kétségbeestem, és mélyebben a bordái közé fúrtam a tubust. – Igen. Persze hogy pisztoly van nálam! Ne kényszeríts rá, hogy használjam is. Mármint a pisztolyt. A kezemben.

‒ Honnan szereztél…?

‒ Itt csak én kérdezek! – Próbáltam minél fenyegetőbb hangon beszélni. – Ne mozdulj!

A szín sávokban szivárgott le Finn arcáról. Úgy nézett ki, mint egy kaméleon, amelyik nem tudja, milyen árnyalatot öltsön. ‒ Figyelj, odaadom a pénztárcámat, meg a kocsit is, amit csak akarsz – ajánlotta. – Csak engedj el!

Lélegezz, Bree. Lélegezz.

Az előző év tavaszáig egy négyes alá volt a legrosszabb osztályzatom, harmadikban. Egy szerencsétlen véletlen volt az oka: megkértem valakit, hogy kapcsolja fel a villanyt egy házban egy Edison előtti korban. Túszul még nem ejtettem senkit. Csak illegális árut szállítottam.

Lélegezz!

Leto Malone tökéletesen időzítette a felkérést, amikor múlt hét kedden megjelent anya szobájának ajtajában. Az orvos éppen befejezte a szokásos heti ne-adjuk-fel-a-reményt beszédét, a könyvelő pedig átadta a szokásos havi hagyjunk-fel-minden-reménnyel beszámolóját.

Leto fényes öltönyben, zsíros mosollyal csusszant be a szobába. Egy olyan technikai őskövületet tartott a kezében, amiről sokáig meg sem tudtam állapítani, micsoda – egy régi, papírvékony flexifon. Aztán megkérdezte, akarok-e csillagászati összeget keresni.

Öhm, persze.

A kezembe adta. Egyszerűen csak vissza kell vinni a múltba.

Amikor rájöttem, kicsoda – pontosabban, micsoda –, szó szerint hozzávágtam az eszközt.

‒ Ide figyelj, kiscsaj! Pont olyan jól tudod, mint én, hogy ez a kis ketyere hányszor bukkant fel a múltban. Miért ne adhatnám meg azt az örömöt pár százasért egy garázsában buheráló ezermesternek, hogy ő legyen a feltalálója?

‒ Azt akarod, hogy törvényt szegjek pár száz dollárért? – Elfojtottam egy horkantást.

‒ Szórakozol velem, gyerek? – Hirtelen körülnézett, mintha attól tartana, hogy figyelnek minket. – Otthagyod egy biztonságos helyen, felhívod a vevőt, ő elhelyezi az összeget egy svájci bankban, és megadja a kódot. A fickó azt hiszi, valami mogorva maffiózóval van dolga. Te eltűnsz, én meg felveszem a pénzt. Kamatokkal együtt.

Kétszáz évnyi kamat. Leto elvigyorodott, amikor összeállt a fejemben a lehetséges összeg.

‒ De ha elkapnak…

‒ Elkapnak? – kérdezte Leto a homlokát ráncolva.

‒ Nem. – Ha teljesítem a megbízatást, börtönbe is kerülhetek. – Nem, úgy értem, nem vállalom.

‒ Ugyan már! Nap mint nap történnek ilyen tranzakciók. Olyan lesz, mint egy iskolai feladat.

Nem, teljesen más volt, mint egy iskolai feladat. Gyökeresen különbözött a törvényes kronofutárkodástól. Mindennek, ami visszakerült a múltba, át kellett mennie egy tüzetes vizsgálaton, hogy kiderüljön, megfelel-e a kor követelményeinek – vagyis hogy beleillik-e az akkori időszakba. Léteznie kellett akkoriban. Senkinek sem származhatott belőle személyes haszna, sem a feladónak, sem a címzettnek.

Egy dologban azonban igaza volt Letónak. A múltba küldendő illegális szállítmányok virágzó üzletet biztosítottak. Főleg a technológia, a gyógyszerek, és a különféle ízléstelen alkuk, amelyek soha nem kerültek be a hírekbe. Én viszont ettől még nem kaptam kedvet hozzá. Elfordultam.

‒ Ahogy gondolod. – Kifelé menet Leto megpaskolta anya lábát. – Azt hittem… motivált leszel. De talán jobban szeretnéd, ha máshogy alakulna.

Lesújtóan néztem Letóra a háta mögött. Mindnyájan tudtuk, hogy csak egyetlen szabad választásom van, bár én ezt egyáltalán nem láttam választásnak. Megszorítottam anya kezét, és szerettem volna, ha visszaszorítja. De természetesen nem tette.

‒ Várj! – kiáltottam végül, amikor az ajtóhoz ért. – Csak egy alkalomról lenne szó?

Leto bólintott.

‒ És kifizeted anya összes számláját?

Leto megint bólintott, ezúttal lassabban.

‒ Vállalom. De hogy fogom…

‒ Csitt! – Nem túl finoman megütögette az arcomat. – Agyafúrt kislány vagy. Találd ki!

Nem is volt olyan nehéz, miután rájöttem, hogy a cipőmet senki sem fogja ellenőrizni. Ha nem kézbesítem a csomagot, keres valaki mást a feladatra. Így is, úgy is a vevőé lesz a ketyere. Ez a történelemkönyvekből is nyilvánvaló. Leto megkapja a pénzét. A valódi feltaláló örökre névtelen és arctalan marad. A múltat nem lehet megváltoztatni. A szokásos megmagyarázhatatlan, átmeneti időhurkok egyike. Nem csoda, hogy a maradók nem bíznak bennünk: totálisan követhetetlen, amit csinálunk.

Egy kocsi hajtott el Finn háza előtt – a sofőr a nyakát nyújtogatta és integetett. Lehajtottam a fejem. Muszáj bejutnunk a házba, hogy ne legyünk szem előtt. Akkor elmagyarázhatnám Finn-nek, hogy egy sajnálatos tévedésről van szó. Jót kuncognánk, aztán kisurrannék a hátsó ajtón.

Amint a terv – akármilyen elnagyolt is volt ‒ kikristályosodott a fejemben, őrülten és szabálytalanul ketyegő pulzusom lelassult. Előjött, amit megtanultam. Megoldom a helyzetet.

‒ Nyisd ki az ajtódat! – szóltam rá. Finn engedelmeskedett, én pedig átlendültem az autó középkonzolján, gondosan a hátához nyomva a tubust. – Most szállj ki az autóból…! Nem, lassabban… Menj a bejárati ajtóhoz!

Teljesítette minden parancsomat. Remegett az egész teste, amiért nagyon hálás voltam. Így nem észlelhette az én kezem remegését. Ahogy ott álltunk, azon gondolkodtam, milyen furcsa látványt nyújthatunk a járókelők számára. Én, egy alig százötven centis, csenevész lányka a stréberolimpia ezüstérmesével. Egy részem szívesen megnyugtatta volna szegény srácot, hogy legrosszabb esetben lesz egy vörös folt a drága ingén. Ám akkor nem engedett volna be a házába. Alig tudta elfordítani a kulcsot a zárban, annyira remegett a keze. A félelme elűzte a rettegésemet. Megfogtam a kezét, kinyitottam az ajtót, és belöktem a házba.

Az ajtó mellett két villanykapcsolót is felfedeztem. Mélyebben belefúrtam a szájfényes tubust Finn oldalába, majd a közelebbi kapcsoló felé nyúltam, és felkattintottam.

Egy masszív fúvott üveg csillár fényei robbantak szét a fejünk fölött, és arany ragyogásba öltöztették az egész előteret. A szám is tátva maradt. Vázák, festmények és falikárpitok díszítették a kétszintes előcsarnokot, a padlótól a mennyezetig. Csak ebben a helyiségben vagyonokat érő régiségeket halmoztak fel. Egy kisebb Renoir is függött a kísérteties holland barokk festmények mellett, amelyek láttán azt érzi az ember, hogy követik a tekintetükkel. Nem tudtam pontosan, ki festette a barokk darabokat. Vermeer talán? Anya azonnal rávágta volna a választ, és le is szidott volna azért, mert nem tudtam azonosítani. Ez is egyike volt azoknak a bosszantó anya-szokásoknak, amelyek néha jobban hiányoztak, mint a kellemes tulajdonságai.

Összeszedtem magam, és a másik kapcsoló felé nyúltam, fellelkesülve attól, milyen kincseket tartogathat még a ház. Először azt hittem, nem működik a kapcsoló, mert nem változott semmi. Aztán észrevettem, hogy Finn feje búbja különös, fűzöld árnyalatot öltött. Hátborzongató zöld fény árasztotta el lassan az egész csarnokot. Megkerestem a forrását, amit az ajtó fölött találtam meg – három elektromos gyertya izzott ott smaragdkőszerűen.

Hogy az a…

‒ Egy révjelző? – kérdeztem, amint ismét forgott a nyelvem. Minden más gondolat kiszivárgott a fejemből. Az elfeledett szájfénytubus hangosan koppant a padlón.

Sokat olvastam a révjelzésekről, és minden alkalommal elkápráztattak. Ősi hagyomány volt ez. Akik tudtak az időutazók létezéséről, és nemzedékről nemzedékre átadták a tudást, három zöld fényű gyertyát helyeztek el az ablakban. Melengető üdvözlés volt ez: gyere, itt elengedheted magad. Én megőrzöm a titkodat. Csakhogy ezek a révjelzők jóval Finn kora előtt és évszázadokkal az én korom előtt letűntek.

Nem bírtam levenni a szemem a krómoxidzöld villódzásról. Tilos volt ránézni a révjelzőkre. A fejünkkel játszottunk. A tanáraink szerint igazságtalan előnyhöz juttatnak minket a feladatok végrehajtása során, de nem ez volt az igazi ok. Valójában azért tiltották ennyire, mert az ilyen menedékeken más ugrókkal is összefuthattunk a múltból. Vagy még inkább azért, hogy ne áruljunk el nekik semmit. A révjelzők többségét réges-régen feltérképezték, hogy a transzportereink messziről elkerülhessék őket. Hogy sikerült ennek fennmaradnia, és átszivárognia a repedéseken?

Finn szeme elkerekedett. Nem láttam benne válaszokat, de megismételtem a kérdést.

‒ Hogy kerül ide egy mene…?

‒ Megőrültél? – förmedt rám. Lemutatott a lábamnál heverő szájfényes tubusra. Elöntött a szégyen, amikor megtapogatta az oldalát, ahol percekkel korábban még a pisztoly csövét feltételezte. – Tűnj el a házamból!

Elengedtem a mondatot a fülem mellett, és újra körülnéztem a helyiségben. Valami magyarázatot kerestem arra, hogyan kerülhetett egy révjelző egy ilyen jelentéktelen kis figurához, akinek nyilvánvalóan fogalma sincs az ugrókról.

Finn a bejárati ajtó kilincse körül matatott, és közben le sem vette rólam a szemét.

‒ Kifelé! – ismételte, amikor végre sikerült kinyitnia a súlyos ajtót.

Egy alacsony, kövérkés nő jelent meg odakint a verandán, göndör, gesztenyebarna hajjal. Bevásárlószatyrok húzták lefelé a karját, az arca viszont a meglepettségtől nyúlt meg. A ház kulcsai ernyedten lógtak a kezében, miközben próbált értelmet keresni a feltáruló látványban. Felnézett az ajtó fölött derengő, zöld gyertyákra, majd vissza rám. Én is ösztönösen felnéztem a révjelzőre. A nő összehúzta a szemét, arca kimondatlan kérdést tükrözött: Az vagy, akinek gondollak? A falra néztem, majd az ajtóra, és bár mindenáron kerültem a tekintetét, nem tudtam megállapítani, sikerült-e becsapnom. Szinte észrevehetetlenül bólintott egyet.

Rájött. Tudta, ki vagyok – mi vagyok. Mégsem zaklatta fel a tény.

Finnhez fordult. ‒ Miféle vendégszeretet ez, Cukkini?

Cukkini láthatóan nem értékelte, hogy valaki ennyire félvállról veszi nehéz helyzetét.

‒ Anya, én nem… ő nem… Ez az őrült majdnem megölt! Egy pisztollyal kényszerített, hogy nyissam ki az ajtót! – a tubusra mutatott, amely közben egy szék lábához gurult. – Oké, lehet, hogy nem pisztoly volt, hanem…

‒ Szájfény. – Egy nyakigláb lány bukkant elő kuncogva Finn anyjának háta mögül, hajában sötétlila sávval. Pár évvel fiatalabbnak látszott a fiúnál, de legalább fél fejjel magasabb volt nála.

‒ Ezzel nem segítesz, Georgie! – Finn anyja átadta a bevásárlószatyrokat a lánynak. – Vidd be ezeket a konyhába, aztán pakold ki a többit is a kocsiból!

Finn tiltakozásra nyitotta a száját, de az anyja az egyik szemöldöke felhúzásával beléfojtotta a szót. Ellágyuló arckifejezéssel fordult ismét felém. Besétált az előcsarnokba, és felém nyújtotta mindkét kezét.

‒ Isten hozott nálunk, drágám! – üdvözölt csöpögős délies akcentussal. – Engem Charlotte Mastersonnak hívnak. Ugye itt maradsz velünk vacsorára…? Bocsánat, elfelejtettem a neved.

Finn hol az anyjára, hol rám nézett tátott szájjal. Charlotte felpöccintette az állát, miközben elment mellette. ‒ Berepül egy légy a szádba!

‒ Sajnálom, nem maradhatok! – Ki kellett szabadulnom.

‒ Ugyan már! Nem valami hatalmas lakomáról van szó!

Jelentőségteljesen ránéztem a zöld gyertyákra, és így szóltam: ‒ Dolgom van.

Már így is rengeteg időt veszítettem. Meg kellett találnom a sírt. Ráadásul kapcsolatba kellett lépnem az illegális vásárlóval. Megbántam, hogy elvállaltam ezt a feladatot. Nem lett volna szabad. Kész. Nem fogtam fel, mekkora veszélyben foroghat a félévi vizsgám.

Charlotte Finn háta mögé hajolt, és lekapcsolta a révjelzőt. ‒ Kiteszek neked is egy tányért, ha meggondolnád magad.

‒ Ugye most csak viccelsz, anya? – kérdezte Finn. – Hé, ha már bulizni készülünk, ejtsük útba a megyei börtönt, és hívjunk el néhány sorozatgyilkost is!

A fiú anyja a szemét forgatta, és odadobta neki a kulcscsomóját. ‒ Ez csak valami félreértés lehet. Menj, vidd a kocsit a garázshoz, és segíts a hugicádnak kipakolni! – Finn nem mozdult, ezért hozzátette: ‒ Most, kicsikém! – Most, nem kérlek.

Amikor becsapódott mögötte az ajtó, Charlotte sóhajtott egyet – azzal a tipikus sóhajjal, amit az anyává váláskor tanítanak a nőknek.

‒ Szóval, hogy is hívnak? – kérdezte.

‒ Bree. – Nem volt értelme titkolnom, hiszen a fia már tudta.

‒ Milyen kis madárcsontú vagy! – Hátrébb lépett, és úgy méricskélt, mintha egy jénai tálba akart volna belepréselni. – Nem ad neked az anyukád eleget enni?

‒ Őszintén szólva kollégiumban lakom.

Talán csak a lenyugvó nap fénye játszott velem, de mintha egyszeriben kifutott volna minden szín az arcából. ‒ Értem. – Témát váltott. – Biztos vagyok benne, hogy John is szívesen találkozna veled, amikor visszaér, akárhol is jár. Imád ilyen… idővel kapcsolatos dolgokról beszélni a hozzá hasonlókkal.

‒ John?

‒ A férjem.

‒ Ugró?

‒ Igen.

Egy időutazó háza. Basszus, egy ugró házába kerültem! A sorszám nélküli szabály. A szabály. A törvény. Ha a múltban ugróval futnál össze, menekülj rögtön nagyon messze! Igen, rímel is. Az első években mondogatták, hogy az eszünkbe vésődjön, de nekem úgy rémlett, hogy már a bölcsőm körül is ezt gügyögte mindenki.

Ez volt az a vörös zászló, amely érvénytelenített minden mást. Ha az intézetből bárki rájön, hogy közvetlen kapcsolatba léptem egy ugróval a múltból, úgy fognak a helyszínre rajzani, mint a legyek a kutyagumira. Ez eldöntötte a kérdést. Ott rohadjon meg Leto szállítmánya! Nem vállalhatok ekkora kockázatot. Amúgy is azt mondta, hogy ha meggondolnám magam, vigyem vissza neki a csomagot, nem fog faggatózni. Ki kell majd találnom valamit anya kórházi számlájának fedezésére, de ezen majd később töröm a fejem.

‒ Természetesen – folytatta Charlotte, figyelmen kívül hagyva letaglózottságomat – Finn-nek és Georgie-nak még nem beszéltünk az apjuk képességéről. Méltányolnám, ha te sem tennéd.

Ez most komoly? Mi közöm nekem ehhez? Nyolcéves koromban anya felkapott egy szórólapköteget az orvos rendelőjében („Lenne kedved ide-oda utazni az időben?”), és lerakta az ágyamra. Így kezdeményezte a nagy beszélgetést. Bár tudtam, mire számíthatok, mégis csináltam előtte egy hurkot. Nagyon korán kezdtem. Tizenegy évesen elkezdődtek az ugrásaim, aprócska, pár másodperces vagy perces váltások, aztán visszazökkentem az aktuális időbe. Miután három napig egyfolytában szörnyű déjà vu-re panaszkodtam, anya gyanút fogott, és elvitt mikrochip-beültetésre. Az én időmben az ugróknak már fél évszázada nem kellett titkolniuk kilétüket. Charlotte titkolózása viszont arra utalt, hogy Finnék idejében a gyerekek nem sejtenek semmit.

Nem lehetett pontosan tudni, mi volt a normális az ilyen régi ugrók életében. Meg sem kérdezhettük tőlük.

‒ Melyik korból jöttél? – kérdezte Charlotte, mintha csak az időjárásról fecsegnénk.

‒ Inkább… inkább nem mondanám meg.

‒ Nem kell aggódnod! Johnnal majdnem húsz éve vagyunk házasok. Én vagyok a diszkréció mintaszobra.

Megráztam a fejem. Charlotte nem erősködött.

Az időzítőm pittyegett: egy órám van hátra. Újult erővel hullámzott végig rajtam a kétségbeesés. Már csak egy célom maradt. Be kell fejeznem a félévet, méghozzá minél gyorsabban. Nem szabad vörös zászlóknak lennie az értékelőlapomon. Utána majd elvállalok Letónak egy másik szállítmányt.

‒ Gyakran megfordulsz a XXI. században? Itt mindig szívesen látunk. – Charlotte felmutatott a zöld gyertyákra.

‒ Öhm, nem. – Az ajtóra pillantottam. Ki kellett jutnom.

Biztos azt gondolta, hogy a révjelzőt kerestem. Szórakozottan fel-le kapcsolgatta őket néhányszor. ‒ Azt sem tudom pontosan, miért tartjuk ezeket ott fent… tudod, ez olyan szentimentális szokás. John a biztonságos réveknek köszönhetően jó pár reménytelen helyzetből kimászott már. De azért meglepő, hogy te is képben vagy!

‒ Az ugrás egyik eszköze volt a Schrödinger előtti időkben – vágtam rá gondolkodás nélkül. Most már nyilvánvaló, hogy ezen a küldetésen az ugrás összes szabályát fel fogom rúgni.

Lassacskán megfájdult a fejem a fények vibrálásától, ami furcsamód megnyugtatott, mivel máskor a küldetések ezen pontján már valóságos migrénem volt. Még mindig zavart, hogy nem jön a bongás. Ezt már eleve nem tudtam mivel magyarázni, de ha számba vesszük, milyen különös dolgok történtek még, már-már bizarrnak éreztem a kirándulást. Az eddigi legbizarrabbnak.

Charlotte hangja sóvárogva csengett: ‒ Mindig érdekelt, hogy… ‒ Nem tudtam meg, mi érdekli annyira, mert a ház túlsó végében feltárult egy ajtó. Pár másodperccel később Finn betrappolt a nappaliba. Georgie szinte fénysebességgel követte.

‒ Amikor melléd ült a buszon, nem fénylett a szája az alantas szándéktól, hogy sakkban tartson a fegyverével? – incselkedett Georgie a bátyjával. – Ó, ó! Vagy elkendőzte az igazságot, nehogy lelepleződjön a fegyverrel? Érted? Elkendőzés, mint smink. Vagy ezt nem ismered? Várj, várj, eszembe jutott még egy!

‒ Georgie! – Charlotte figyelmeztetően a lányára nézett. – Inkább rakd el, amit vásároltunk, én meg hozzáfogok a főzéshez! Finn, te segíthetsz Bree-nek elvégezni a dolgát, akármi is az.

‒ Mit csináljak? – kérdezte a fiú.

‒ Menj, segíts Bree-nek!

‒ Miben? – akadékoskodott Finn. Charlotte-tal és Georgie-val együtt várakozón néztek rám.

Megcsóváltam a fejem. Nem kell segítség. Ekkor a kvantikom élesen visítani kezdett. További öt percet veszítettem. Sötétedett odakint. Nem maradt más választásom. Ez az ő házuk, az ő telkük. Nekik kell tudniuk, hova kell eljutnom.

‒ Le kell tennem valamit Muffy van Sloot sírjára.

Úgy néztek rám, mintha a Hold kormányzójának jelöltem volna Finnt.

Charlotte nagy nehezen összeszedte magát.

‒ Azt mondtad, „Muffy”?

Georgie-nak is leesett az álla.

‒ Mi a tököm az a Sloot?

‒ Én megmondtam, hogy bolond! – szólalt meg Finn.

3. fejezet

Tízpercnyi huzakodással, megvesztegetéssel, csúnya nézéssel és halálos fenyegetéssel később Charlotte kilökte Finnt a hátsó ajtón mögöttem, elemlámpával a kezében.

‒ Essünk túl rajta! – Finn lefelé irányította az elemlámpa fényét a deszkalépcsőkön, amelyek egy tengeröbölhöz vezettek. Bár egyikük sem hallott még semmiféle Muffy van Slootról, Finn beleegyezett, hogy segít megkeresni a sírját.

Homok és drótszerű alga vett körbe minket minden oldalról. A kabócák kórusának hangja fülsértő süvítéssé erősödött, majd suttogássá halkult. Az alkonyatban minden árnyék lehetett volna egy sír is. Amikor Finn nyeglén végigfuttatta rajtuk az elemlámpa fényét, láttam, hogy csak kövek vagy hordalékfák. Legfeljebb halak csontjai hevertek errefelé. Idegenvezetőm kedve azonban egyre jobb lett, ahogy a kutatás a frusztráló végkifejlet felé közeledett.

Miután kétszer is körbejártuk az öblöt, feladtam. Függönyszerűen ereszkedett le a szürkület, és kénytelen voltam belátni, hogy ezen a helyen nem lehet sír, sem ember, sem állat sírja. Bármit megadtam volna azért, hogy a saját elemlámpámat használhassam, de valahogy nem illett volna a meghitt kis öbölbe a napszerűen erős reflektorfény.

‒ Na, elégedett vagy? Mert én éhen halok. – Finn pár lépéssel előttem elindult vissza a ház felé.

Nála idegesítőbb kölyökkel nem is találkozhattam volna.

Visszatereltem a figyelmem a feladatra. Előhúztam a szállítmányt a zsebemből, és meglazítottam rajta a pecsétet. Általában eszembe sem jutott kézbesítés előtt megnézni a csomagokat. Ám ebben az ugrásban semmi sem volt normális. Talán rejt valamit a csomag, ami segít megtalálni a pontos helyet.

‒ Az mi? – kérdezte Finn.

‒ Nem tartozik rád. Elkérhetem az elemlámpádat?

‒ Igen, de akkor már nekem is közöm lesz hozzá, nem?

‒ Csak add ide!

Odadobta nekem. Kinyitottam a dobozt, és a tenyerembe öntöttem a tartalmát.

‒ Kövek – mondtuk egyszerre.

‒ Várj csak, azért keresel egy sírt, hogy köveket rakjál rá?

Közelebb hajoltam a kezemhez. Talán drágakövek vagy nemesfémdarabok. Nem. Kertdekoráláshoz használt színezett kavicsok, mint amilyenek a kollégiumi szobánk akváriumában vannak. Reménytelen. Értelmetlen az elejétől a végéig. Mégis, ettől függ a jövőm.

‒ Nem értem – nyögtem ki végül.

‒ Akkor már ketten vagyunk. – Finn kikapta a kezemből az elemlámpát, és a ház felé mutatott. – Mehetünk vissza vacsorázni?

Úgy követtem, mint egy eltévedt lemming, a köveket markolászva, zavartabban, mint korábban bármikor. Az időszámláló minden pittyenésével egyre kevesebb esélyem volt arra, hogy rendesen végrehajtsam a feladatot, és lassan már a reményt is feladtam. Semmi értelme nem volt folytatni a kutatást. Kifutottam az időből, nem találkozhatok Leto vásárlójával.

Mastersonék házában szinte minden lámpa égett. Távolról jól látszott, hogy az épület hátsó homlokzata csupa üveg. Úgy festett, mint egy félbevágott babaház, amelynek minden belső részét jól lehet látni. Georgie fent volt a szobájában, és fülhallgatóval a fején ugrabugrált. Charlotte a szekrények és a tűzhely között ingázott a konyhában.

Finn megállt a legalsó lépcsőfokon. Nekitámaszkodott a korlátnak, és levette a cipőjét, hogy kiszórja belőle a homokot. Én is ezt tettem. Mozgás vonta magára a figyelmem a ház felől, és amikor felnéztem, egy magas férfit láttam belépni őszülő barna hajjal. A bejárati ajtótól egyenesen a nappaliba ment.

‒ Remek, apa is hazaért. – Semmiféle öröm nem kísérte Finn szavait, ahogy kiszöktek a száján.

Lábujjhegyre álltam, hogy jobban megszemlélhessem. Szóval ő az a bizonyos ugró. Finn elindult felfelé a lépcsőn, de nem követtem. Eddig még tudtam valamivel igazolni a tetteimet (leszámítva talán a pisztolyos affért), ám ha visszamegyek a házba, nincs több színlelés. Igen, kíváncsi voltam, de ezért nem akartam megszegni a szabályt. Ha az intézet vezetői rájönnek, visszaugranak megkérdezni Johnt a találkozásunkról, ő pedig el fogja mesélni nekik, hogy túszul ejtettem Finnt. Innentől kezdve minden küldetésemen szigorúan meg fognak figyelni. Leto soha többé nem bíz rám egyetlen szállítmányt sem. Nem csak arról van szó, hogy anya számláit ki kell fizetni. Ott vannak a tanulmányaim. A házunk. Mindent elveszíthetek.

Mégis ott motoszkált bennem, hogy ez talán egy soha vissza nem térő alkalom. Beszélhetek egy másik ugróval.

Nem! Miféle baromságok jutnak eszembe? Nem mehetek be a házba, és kész.

Charlotte a jelek szerint ugyanakkor érzékelte a férje hazatérését, amikor mi is megláttuk. Kikapcsolta a tűzhelyet, és a mosogatóba dobta a kanalát. Elfordítottam az arcom. Nem akartam a házaspár szenvedélyes, meghitt ölelésének szemtanúja lenni. Finn viszont csak oldalra billentette a fejét.

‒ Bing, bing, bing! – trillázta száraz hangon. – Jön az első kör!

Felnéztem, és láttam, mire célzott. Charlotte nem szeretetteljes öleléssel fogadta a férjét, hanem egyenesen rátámadt. Nem hallottuk, mit mond, de rendkívül mérgesnek látszott. Erre-arra mutogatott, az öböl és az előcsarnok felé. Egy ponton megesküdtem volna, hogy a szája mozgásából a „révjelzőt” olvastam ki.

‒ Én inkább itt maradok, és tovább keresek – mondtam. – a szüleidet valószínűleg most jobb békén hagyni.

Finn vállat vont. ‒ Ha bemegyünk, abbahagyják. Mindig így van. Általában bezárkóznak a hálószobájukba. Anya most valamiért különösen feszült.

‒ Gyakran… veszekednek?

‒ Azt hiszem, az apámnak van valakije – közölte Finn tárgyilagosan.

Letaglózott az őszintesége, és az, hogy ilyen elítélendő dologgal gyanúsítja az apját. Anyával mindig nagyon nyíltan beszéltünk mindenről, semmit sem öntött le cukorsziruppal – nem titkolta, milyen kevés van a bankszámlánkon, mit gondol az újonnan vásárolt bikinimről, és miért csak ketten vagyunk. Én is beszámoltam neki mindenről a baleset előtt. Néha még most is odanyomtam a számat a füléhez, pedig nem hallott, és beavattam az összes új fejleménybe az életemben, ő pedig mohó, néma szarkaként begyűjtött mindent.

‒ Miből gondolod, hogy…?

‒ Folyton távol van – vágta rá Finn. – Drága ajándékokat hoz anyának… műtárgyakat… főleg a nagyon hosszú utazásairól. Állandóan a műtéteire hivatkozik, hogy azokhoz kell igazodnia, de én ezt nem veszem be. – Bedugta az edzőcipője orrát két deszka közé, egy repedésbe.

‒ Ez még nem jelenti azt, hogy viszonya van.

‒ Két hónappal ezelőtt fültanúja voltam egy veszekedésüknek, és apa éppen azt mondta, hogy „Be kell avatnunk a gyerekeket is. Tudniuk kell az igazságot rólam.” Anya azt felelte: „Túl fiatalok, hadd maradjanak ártatlanok még egy kicsit.” Szerinted mit jelenthet ez? ‒ Úgy nézett rám, mintha arra várna, hogy megcáfoljam az elméletét, de miután nem szóltam semmit, hozzátette: ‒ Szerintem csakis ezt.

‒ Lehet, hogy tévedsz. Talán van rá valami egyszerű magyarázat.

Oké, talán mégsem olyan egyszerű.

Odabent a házban Charlotte csípőre tette a kezét. Dobbantott a lábával, és beletúrt a hajába.

‒ Nemsokára bemehetünk. Miután egy kicsit kitombolta magát. – Finn lenézett az órájára, aztán vissza a szüleire. – Szerintem várjunk úgy három percet, és…

Nem fejezte be a gondolatot.

Az apja egyszer csak eltűnt.

Az anyja azonnal reagált. Belemarkolt a levegőbe, ahol korábban az apja volt, majd akkorát dobbantott a lábával, hogy letörött a cipője sarka. Felkapta a törött cipőt, és áthajította a szobán a kanapéra. Aztán egy drámai szusszanással a füle mögé tűrte a haját, és visszabicegett a konyhába folytatni a főzést.

Finn némi… késéssel reagált. Megereszkedett a válla. Pislogás nélkül nézett el mellettem a ház felé, túl az általa ismert világon. Aztán hátratántorodott néhány lépést, mintha egy nagy, láthatatlan kéz meglökte volna. Miután megcsúszott az alsó lépcsőfokon szétszóródott kagylókon, nagy huppanással a homokban landolt.

‒ Láttad ezt? – kérdezte, és remegő ujjával az üres nappali felé mutatott.

Hmmm.

‒ Előbb tisztázzuk, te mit láttál.

‒ Az apám csak úgy… elpárolgott.

‒ Akkor… akkor sajnos tényleg ugyanazt láttuk.

Nyújtottam a kezem, hogy felsegítsem, de ő távolabb iszkolt tőlem, négykézláb hátrálva a tengerparton, akár egy riadt rák. Az elemlámpája olyan szögben hullott a földre, hogy fényével groteszk maszkká torzította amúgy is rémült arcát.

‒ Te tudsz valamit! – kiáltotta.

‒ Miért nem mész be a házba, és…

‒ Hol van az apám? Miért nem mondod el? – Még tovább hátrált. – Mi vagy te? Valami földönkívüli?

Kezdett komikussá válni a helyzet. Egy porcikám sem kívánta ezt az ostoba küldetést. Valami XXIII. századi idióta, aki perverz vonzalmat érzett az akváriumi kavicsok iránt, véletlenül rábökhetett a nevemre, és kijelöltek. De erre nem jelentkeztem! Nem őt fenyegette a veszély, hogy mindent elveszít. Az én anyám élete függött ettől!

‒ Nézd, nem az én hibám, hogy az apád ug…

Pf! Kétoldali pofon. Miért nem tudom tartani a számat? Kitapogattam az ujjaimmal a kvantikomot, és azon tanakodtam, megnyomjam-e a segélyhívót ott, abban a pillanatban. Hadd higgye azt, hogy földönkívüli vagyok, vagy éppen elrabolnak az idegen lények, vagy találjon ki akármilyen mesét magának.

‒ Micsoda? – Finn feltérdelt, és közelebb araszolt hozzám. – Mi történt vele? Te tudod!

‒ Ezt a beszélgetést a szüleiddel kéne lefolytatnod. – Kellett volna, úgy öt éve. – Nem egy lánnyal, akivel a buszon találkoztál. – Úgy öt perce.

A part felé fordultam.

Finn felugrott, és erősen megragadta a csuklómat. ‒ Én téged kérdezlek!

Még mielőtt bármit átgondolhattam volna, működésbe léptek az önvédelemórán tanultak. Átfogtam a karját, kirúgtam alóla a lábát, és lecsaptam a földre. Éreztem az ádámcsutkája mozgását, ahogy satuba fogtam a nyakát. Nem is küzdött, csak feküdt egy helyben döbbenten.

‒ Meg fogsz ölni? – nyögte ki.

Ebből elég volt. ‒ Most beszélni fogunk az anyukáddal, akár tetszik, akár nem.

Felrángattam a földről, és rongybabaként húztam magam után. Síri csönd volt a házban, amikor beléptünk. A konyha felé tereltem Finnt. Charlotte felnézett, amikor áttoltam a fiát a lengőajtón.

‒ Na, sikerült? – kérdezte az anyja színlelt vidámsággal.

‒ A-a-anya… ‒ nyöszörgött Finn. ‒ …mi történt apával?

Charlotte rádobta a konyharuhát a pultra, és felém fordult. ‒ Nem tudom elhinni, hogy árulkodtál!

‒ Én meg azt nem tudom elhinni, hogy nincs pénzük függönyre! – csattantam fel. – Finn látta az ugrást az ablakon keresztül. Én nem szóltam egy szót sem.

Charlotte a szájához kapta a kezét. ‒ Ó, Cukkinim! Sajnálom, hogy így tudtad meg!

‒ Ugrás? Mi a fené…?

Az anya felemelte az egyik ujját. ‒ Ez csak amolyan szófordulat. – Az egyik fazékból bugyogni kezdett a hab, ezért odasietett, hogy takarékra állítsa. – Mindennek a tetejébe még a vacsorát is odaégetem! Figyelj… ‒ fordult vissza Finnhez. – Mennyit mondott neked Bree az időutazásról?

Finn lába megrogyott; leroskadt egy székbe a konyhaasztal mellett.

‒ Ööö… semennyit.

Charlotte szeme könnyekkel telt meg, ahogy a fiát nézte. Kitessékelt a konyhából, majd odacsoszogott Finnhez, akár egy sebeit nyalogató állathoz.

Megkönnyebbülve siettem be a nappaliba. Nem tartott sokáig. A küldetés idejét jelző óra sípolt egyet. Alig maradt tizenöt percem. Mihez kezdjek? Az ajtó felé fordultam, hogy még egyszer megpróbáljam felkutatni a sírt, amikor egy kövérkés labrador retriever poroszkált le a lépcsőn, és jött be a nappaliba. Beleszagolt a levegőbe, odajött hozzám, nekem dőlt, és a kezemhez nyomta az orrát. A nyakörvén felirat: „Slug”. Óvatosan megsimogattam a fejét, amivel sikerült megnyugtatnom. Szimatolni kezdett, aztán elindult a konyha felé. Az orrával nyitotta ki a lengőajtót.

Finn hangja harsant fel: ‒ Szóval öröklődik?

‒ Igen, de…

‒ És mégis mikor akartad elmondani? Vagy meg akartad várni, hogy egyik nap az ókori Mezopotámiában ébredjek?

Valaki nagyon sokat képzelt magáról. Én személy szerint egyetlen diákról sem hallottam az intézményben, aki a XVI. századnál régebbi időkbe is vissza tudott menni. Anya is majdnem harminc éve ugrándozott már ide-oda, de a sötét középkoron túlra ő sem jutott. Még ha feltételezzük is, hogy ennek a jöttment szerencsétlennek vannak ugrógénjei, akkor sem hinném, hogy az első kirándulásán képes lenne hét másodpercnél távolabbi múltba visszamenni.

Visszafordultam az ajtó felé, aztán megálltam. A kerti lépcső alján minden sötétségbe veszett. Keresnem kellett egy erősebb elemlámpát. Kimentem a folyosóra. Elképesztő galériát halmoztak fel a falakon. Közelebbről szemlélve egyértelművé vált, hogy milliókat érnek a képek, vagyis felbecsülhetetlen kincset jelentenek.

‒ A Van Gogh frissen került ki a raktárból.

A szívemhez kapva megpördültem, hogy szembenézzek a hang gazdájával. Finn apja a helyiség túlsó végében ült egy hokedlin, és merengve nézte a festményeket. Megdöbbentően emlékeztetett a fiára. A könnyen változtatható részletek, mint a haj és a szemüveg, persze különböztek, de a maradandó vonások – a markáns áll, a mélyen ülő szem és a szögletes állkapocs – ugyanolyanok voltak.

‒ Charlotte azért ilyen dühös, mert nem vagyok hajlandó visszavinni magammal. Megveszem a tárgyakat a múltban, aztán elraktározzuk. Jobban szeretné őket eredeti állapotukban, mint így fakón és töredezetten, akármilyen gondosan őrizték is őket. Hiába mondom neki, hogy pont az idő teszi őket értékessé. Tűzbe teszem értük a kezem. – Megfáradt tekintete a konyhaajtóra esett, amely szinte vibrált a tompa kiáltozástól. – Bárcsak a gyerekeimnek is elmondhatnám ezt! Egyébként Johnnak hívnak. – Kezet nyújtott.

Úgy néztem rá, mintha mérges kígyó lett volna. Ennyi. Ha elfogadom a kéznyújtást, ha beszélek vele, hivatalosan is megszegem a szabályt. A szabályt, amely azért született, hogy megvédje őt… és engem is. Ha kiderül, hogy kapcsolatba léptem vele, mindent elveszítek.

‒ Bree – suttogtam.

‒ Örülök, hogy megismerhetlek. – Itt-ott kérges volt a keze, de meleg volt az érintése. – Charlotte mondta, hogy tanuló vagy.

‒ Ühüm…

‒ Sajnálom. – Hátralépett. – Idegesítenek a kérdéseim? Biztos nem sok ugróval találkoztál a saját korodon kívül.

‒ Eggyel sem. Egyszer láttam egy fiút elhalványulni a perifériás látómezőmben, de mire odanéztem, már eltűnt.

‒ Hát akkor légy üdvözölve! Szólj, ha tehetek érted valamit.

‒ Tudja, hol van Muffy van Sloot sírja? – Csak pár percem maradt, de megérte kockáztatni.

‒ Sajnálom, nem hallottam még ezt a nevet.

‒ Azért köszönöm. – Végigcsúsztattam a cipőm hegyét a márványpadló egyik erén. Kényelmetlen csöndben ácsorogtunk egy darabig.

‒ Szóval a jövőből jöttél? – bökte ki végül John. – Sok bámulatos technikai vívmányt ismerhetsz.

Megdermedtem. Két irányban folytatódhat a beszélgetés. Ha az egyik felé megyek, akkor az illegális kereskedelem kerül szóba. Ha a másik felé, akkor a koponyámban lévő mikrochip. Akárhogy is, már hallottam a lábam alatt lévő vékony jégréteg recsegését.

‒ Nem tartott sokáig szinkronba kerülnie az ugrás után – jegyeztem meg, hogy témát váltsak. Keveset tudtam a chip nélküli ugrókról. Ahogy a mieink, úgy az ő kvantumnyúlványaik is csak olyan hosszúra tudtak nyúlni, hogy még szinkronban legyenek a valós idővel.

Megcsóválta a fejét. ‒ Még nem tartok ott.

‒ Tessék?

‒ Csak pár percre mentem vissza. Néha megtörténik, hogy csak visszaugrom… érzelmi reakció, valahányszor azt kívánom, bárcsak újrakezdhetnék valamit. Akkor szinkronizálódom teljesen, amikor lecsillapodik a helyzet.

‒ Vagyis ez most igazából a jövőbeli énje?

‒ Hmm… ‒ Kuncogott egy kicsit. – Azt hiszem, így is lehet fogalmazni.

Nem nagyon akartam belegondolni, mert tartottam tőle, hogy összezavarodok. Mintegy végszóra, valami bizseregni kezdett a koponyámban. Végre! Egy kis bongás! Megkerestem a zsebemben a gyógyszeres fiolát. Elővettem a kövekkel teli dobozt, és leraktam az íróasztalra, amely úgy nézett ki, mintha annak idején XIV. Lajosé lett volna. Basszus, lehet, hogy az övé is volt! Elkezdtem visszapakolni a köveket, aztán meggondoltam magam. Legalább itt hagyhatom őket ebben a korban, még ha nem is Muffy sírján.

‒ Mit szedsz? – kérdezte John.

‒ Ó, öhm… ‒ Reccs! Láttam, ahogy széthasad a jégpáncél, amin állok, és szilánkokra törik a felszín, amint kinyitom a számat. Nagyon, sőt hihetetlenül veszélyes vizekre tévedtem. Ezért alkották meg a szabályt, ami nem engedte, hogy múltbeli ugrókkal beszéljünk. Ha ismerné a sorsát, és főleg ha tudná, hogy a balsorsa ellenszere ott van a koponyámban… a számba öntöttem néhány pirulát, hogy időt nyerjek a gondolkodáshoz. Elolvadtak a nyelvemen, de a mentolos utóíz sem volt elég ahhoz, hogy ellensúlyozza maró csípősségüket. Nem olyan rég fejlesztették ki őket, talán ötven évvel a saját korom előtt, amikor az ugrók felhagytak a bujkálással. De az igazságnak egy részét azért elmondhattam.

‒ A bongás miatt kellenek.

‒ Mi miatt?

‒ Ó, elnézést, a szakkifejezések biztos sokat változtak az évek során. – Megpróbáltam felidézni az összes lehetséges bennfentes szlenget, amit kitaláltak rá. – a rángás, a kisülés, a löket.

Valami egész más szót használhatott rá, mert csak bambán nézett. ‒ Nem egészen értem, miről…

Hangos csattanás szakította félbe a konyha felől. Átrohant a nappalin, és berontott a lengőajtón. Követtem. Charlotte a padlón térdelt, és egy törött képkeret darabjait söpörte össze. Először dühösen nézett a férjére, aztán ellágyult a tekintete, amikor meglátta, mennyire riadt.

‒ Véletlen volt. Leesett, amikor Finn rácsapott az öklével a falra.

Finn a konyhasziget szélét markolta, harag sugárzott az arcáról. Egy darabig semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra: