Radnóti Sándor

Rácsodálkozás

Képzőművészeti írások
– részlet –

© Radnóti Sándor, 2026

Tartalom

Előszó

I.

„A múlt se pihen”
Szilágyi János György: Szirénzene. Ókortudományi tanulmányok. Osiris Kiadó, 2005

Mi, koptok
A fáraók után. A kopt művészet kincsei Egyiptomból, Szépművészeti Múzeum

Ecce homo

Vegyük észre!
Rényi András Rembrandt-könyve

Aby Warburg hatása
Rényi Andrásról

A holland vállalkozás
Rembrandt és a holland arany évszázad művészete, Szépművészeti Múzeum

A víz csodái
Monet és barátai, Szépművészeti Múzeum

Van Gogh a múzeumban
Kiállítás a Szépművészeti Múzeumban

Cézanne időrétegei
Cézanne és a múlt, Szépművészeti Múzeum

Mit jelent az, hogy hatás?
Cezanne-tól Malevicsig. Árkádiától az absztrakcióig, Szépművészeti Múzeum

Az életöröm szolgáltatója
Henri Matisse – A gondolatok színe. Remekművek a párizsi Centre Pompidou-ból

Miért nem fest aktokat?
Párizsi absztraktok. Abstraction-Création, MODEM Modern és Kortárs Művészeti Központ, Debrecen

A rom
Egy téma és egy kép

„Most a mezőn mindenki veszt”
Anselm Kiefer 2022-ben Velencében

Gyászmenet, diadalmenet, körmenet, haláltánc
Lágyabban járd a táncot! – William Kentridge videóinstallációja (2015), Millennium Háza, NEO Kortárs Művészeti Tér

Π mint Pinakotéka
Új múzeum Münchenben

Eredeti másolat
Balló Ede és XIX. századi magyar kortársainak művészi másolatai a reneszánsz és barokk festészet remekművei után

A nem-főművek dicsérete
Barabás, Székely, Szinyei, a Fővárosi Képtár régi kincsei

Isten és mammon
Árverés a Beszélő javára

Még mindig
A Melankólia című ezredvégi festészeti kiállítás

Ede megevé ebédem
Ede-napi falvédő-kiállítás a Paulay Ede utcában

Mi a Terror Háza?

Aura
Aura a technikai reprodukálhatóság korszaka után. Nemzetközi médiaművészeti kiállítás a Millenárison

Politikai művészet?
Kiáramlás és delej. 1968 hatása a kortárs magyar képzőművészetre

Állati festészet
ZOOArt kortárs képzőművészeti kiállítás a Fővárosi Állat- és Növénykert Barlangtermében

Itt még nem tartunk
Hagyomány és megújulás. Kínai művészet az ezredfordulón a Kínai Nemzeti Művészeti Múzeum válogatásában, Szépművészeti Múzeum

Allográfia, autográfia
SZÓ és KÉP. Nemzetközi kiállítás a Vasarely Múzeumban

Felületkínzás, arcrongálás

Hol van Petőfi?
Dönts! Somogyi Győző és Párkányi Raab Péter kiállítása a székesfehérvári Csók István Képtárban

A műkritikus
P. Szűcs Julianna: Nagytotál. Magyar összképek a múzeumban, a tárlaton és a nyilvános térben 2009 és 2018 között. Balassi, 2019

II.

Csendélet-fényképészet a harmincas években
Aczél Márta fényképei

Szépforma-néző
Bak Imre kiállítása a Bartók 32 Galériában

A bármi jelentősége
Hajdu István: Bak Imre. Gondolat, 2003

A kezdet emlékműve
Bakos Ildikó Hajlék című kiállítása az Epreskertben

L’idiot de la famille
Bálint Endre: Életrajzi törmelékek. Magvető, 1984

Az üres tábla
Georg Baselitz Újrajátszott múlt című életmű-kiállítása a Magyar Nemzeti Galériában

„Vagy vedd példának a kicsiny füszálat”
Fű. Bikácsi Daniela és Gálhidy Péter kiállítása

Zsánerképek – nagy művészet
Bukta Imre: Műveljük kertjeinket!

Ezoterikus – exoterikus
Deli Ágnes és Gál András Egy aspektus észrevétele című kiállítása

„Damn him, how various he is” –
Fehér László kiállítása

Egy film kiállítása
Fliegauf Benedek: Tejút. Videó a Paksi Képtárban

Az egyszínűség szabadsága
Gál András: Free painting. Raiffeisen Galéria

Kések, könnyek, virágok
Élő gobelin – Hajnal Gabriella kiállítása

A kép-kettősök rejtélye
Halas Istvánról

A távolság
Hegedűs 2 László

Szemléltető ábra
Hegedűs 2 László Szelekció című kiállítása az Ernst Múzeumban

A reciklálás művészete
Hegedűs 2 László bakeliteratúrái, bakelitográfiái a Petőfi Irodalmi Múzeumban

Négyen a Káli-medencéből
Hencze Tamás, Klimó Károly, Nádler István, Trombitás Tamás kiállítása

A modul művészete
Hetey Katalin Acélszobrok és grafikák című kiállítása a Mono Galériában

„Wie leicht wird Erde sein”
Jovánovics György: Jeney Zoltán síremléke

A meditáló nádszál
Kalmár János művészete

Jelképek erdején át
El Kazovszkij Emeletes kilátások című kiállítása a Műcsarnokban

Kelemen Károly kiállítása a székesfehérvári Csók István Képtárban

Az utcakő visszakérdez
Kelemen Károly ötvenhatos emlékműve az Országgyűlési Hivatal aulájában

Az élet édessége
Holtág. Kerezsi Nemere és Nagy Csilla kiállítása. Óbudai Társaskör Galéria

Boldog örvény
Keserü Ilona Örvény című kiállítása a MEO-ban

„Napvilági művészet”
Keserü Ilona: Művek 1959–1982. Tandori Dezső két esszéjével

De fönn, barátom…
Keserü Ilona: Allegoria d’amore. Kiállítás a pécsi Városi Képtárban

A monumentális festő
Keserü 90

Bölcsesség, szabadság, grácia
Konok Tamás Ars dictandi című kiállítása a Klauzál 13 Galériában

A boldogság igérete
Mikroludiumok. Konok Tamás kiállítása

Finomság és érettség
Ötven év nyugat-európai képzőművészet – Konok Tamás magángyűjteménye. Győr, Városi Művészeti Múzeum, Esterházy-palota

Lakner László
Alter ego című retrospektív kiállítása a MODEM-ben

A műtárgy
Váltótér. Lévay Jenő installációja. Víztornyok. Novák Zsuzsy fotókiállítása. Ede-napi fesztivál

Arc és test
Lóránt Zsuzsa kiállítása a Stúdió Galériában

Hűvös, józan, gyönyörű
Megyik János: A kép tere. Ludwig Múzeum – Kortárs Művészeti Múzeum

Valamennyi fény
Nádas Péter fotóalbuma

Egy kiállítás képei
Nádler 70

Nádler mester modusa
Nádler István 85

Művészet-paradoxon
Nagy Barbara: Eredeti másolat. Kiállítás a szentendrei Vajda Lajos Stúdió Pincegalériájában

Felfénylik a fekete
Nagy Barbara: Metszett tér. Kiállítás az Inda Galériában

A tájfényképész
Nagy Miklós fotókiállítása a győri Rómer Flóris Művészeti és Történeti Múzeumban

A „sitter”
Naszódi Zsuzsa portréja

Az elnéző mosoly
Oláh Mátyásról

A káosz ornamentizálása
Oláh Mátyás munkái

A XX. század panoptikuma
Oláh Mátyás kétnapos lakáskiállítása: képek és kollázsok

A haragos ég infravörösében
Ország Lili: Árny a kövön. Életmű-kiállítás a Nemzeti Galériában

Kemény élek
Paizs Péter kiállítása a Stoll’ Art Kortárs Galériában

A tapogatás öröme
Péter Vladimir könyve

A fólia
Arnulf Rainerről

Könyv Rajk László Lehel téri vásárcsarnokáról
Lehel; tér – piac – vásár – csarnok. Pécs, Jelenkor, 2003

A mesélő
Szabó Vladimir: A kőfaragó kertje (emlékkiállítás), Jászi Galéria

Világ-fénykép
Szilágyi Lenke: Világkép. Kiállítás a Mai Manó Házban

A helyszín és a színhely
Szüts Miklós újabb képeiről

Absztrakt tájképek
Szüts Miklós

Az itteniségről
Tandori Dezső műgyűjteményéről

Átalakulások
Tóth György aktjai

Keretek és határok
Tölg-Molnár Zoltán Rákóczi 59 című kiállítása a Bartók 32 Galériában

Mit csinál a minimalista művész?
Tölg-Molnár Zoltán Helldunkel című kiállítása a Dorottya Galériában

Mester és mesterek
Mester és tanítványai – „Mester és mesterek”. Böröcz András, Gaál József, Gerber Pál, Tölg-Molnár Zoltán közös kiállítása a Bartók 32 Galériában

A zsidó temetők korszaka
Váli Dezsőről

A padlószemétről
Váli Dezső: F. napló – fotókiállítás a Godot Galériában

Közelnézet, távolnézet
Vojnich Erzsébet festészetéről

„Azt a termet…”
Vojnich Erzsébet Új képek című kiállítása a Bartók 32 Galériában

A hely
Vojnich Erzsébet retrospektív kiállítása a győri Esterházy-palotában

Hol az ember?
Vojnich Erzsébet és Szüts Miklós közös kiállítása a Radnóti Művelődési Központban

Barokk idézet
Záborszky Gábor akadémiai székfoglaló kiállítása a Z’Art Galériában

Az írások eredeti megjelenési helye

Jegyzetek

Névmutató

Előszó

Művészek időnként megkérnek, hogy nyissam meg a kiállításukat. Ha igent tudok mondani a műre, igent mondok a felkérésre is. Ez nem kritikai műfaj. Retorikus: rábeszélő. A hallgatót – mert először mindig elhangzik – meg akarja győzni a bemutatás értékéről. Rövid – tekintettel van az álló közönségre. Ezek között a keretek között szabad.

A legszebb kiállításmegnyitó, amit ismerek, Pilinszky Jánosé volt Schaár Erzsébet tárlatán. Sétára invitálta a közönséget, s egy-egy mű előtt elmondta egy-egy, az alkalomra írt vagy felhasznált versét. Ebből lett a Pilinszky–Schaár-kötet.¹ De ilyen csoda talán csak egyszer van az életben.

Csodálkozni, rácsodálkozni azonban máskor is lehet. Lényegében mindannyiszor, amikor egy kisebb vagy nagyobb mester véghez viszi a rászabott feladatot. Megnyitóim ambíciója mindig az, hogy hozzászóljak ehhez a feladathoz, s ez valamilyen szintig az értelmezését, megértését is feltételezi. Valamilyen szintig, mert ritkán merészkedem a megcsinálás részleteibe, ami művészettörténészi szakképzettséget igényelne. Megmaradok a művészetfilozófiai, festészetfilozófiai problémánál, s azt remélem, hogy ebből egy bő válogatás általános nézőpontomat, megközelítésmódomat is megvilágítja. Ezt tartalmazza a kötet második része.

Az első részben is vannak megnyitók, de nem egy vagy néhány művészé, hanem különböző tematikus kiállításoké. Ebben a részben hangot kap a kritika is, ha nem megnyitom, hanem megnézem a kiállítást.

Gyerekkoromtól szenvedélyesen érdekel a képzőművészet, ennek következményei ott vannak filozófiai könyveimben. De most először gyűjtöttem össze elszórt cikkeimet és a hozzá való bátorságot.

Ezúttal művészettörténész barátaimnak tartozom köszönettel: Eörsi Annának, Forgács Évának, Marosi Ernőnek, Mészáros F. Istvánnak, Rényi Andrásnak. Külön köszönet illeti P. Szűcs Juliannát, aki elolvasta az eredetileg nagyobb anyagot és rostálási javaslatokat tett, amelyeket én zömmel elfogadtam.

I.

„A múlt se pihen”
Szilágyi János György: Szirénzene. Ókortudományi tanulmányok. Osiris Kiadó, 2005

A Szirénzene Szilágyi János György klasszika-archeológiai és ókortudomány-történeti tanulmányait tartalmazza. A klasszika-archeológia az ókori Görögország és Itália tárgyi világát kutatja. Szerzőnk ennek egy területén a hozzáértők szerint maradandót alkotott. A korinthoszi mintára készült etruszk figurális kerámiaedényeknek (i. e. 630 és 550 között) ő írta meg a mértékadó katalógusát két kötetben, s adta ki olasz nyelven 1992-ben, illetve 1998-ban. Egy korábbi változat Etruszko-korinthosi vázafestészet címen 1975-ből magyarul is hozzáférhető. Szilágyinak tetemes része volt az 1988-as nagy berlini kiállítás, Az etruszkok világa létrejöttében. Negyvenéves munkálkodása, háromezer-ötszáz váza feldolgozása, osztályozása révén nagy nemzetközi tekintélyre tett szert a vazológusok, vázakutatók, valamint az etruszkológusok körében.

Szilágyi azon honfitársaink közé tartozik, akik komoly világnagyságok ugyan, de a művelt nagyközönség előtt jobbára ismeretlenek. Ebből a megállapításból azonban ezúttal nem a „senki sem próféta” kezdetű panaszdal következik. Egyrészt a tudományhoz nem tartozik hozzá a reflektorfény. Másrészt Szilágyi évtizedek óta, ha szűk körben is, de azért szakmájánál szélesebb – mindenféle humán értelmiségit és művészt magába foglaló – körben örvend köztiszteletnek, és gyakorol hatást. Ha most szakkönyvéről nem szakmabeliként írhatok, az is ennek a tünete.

Járjuk körbe a fenti egyrészt-másrészt állítást. Ami a reflektorfény és a tudomány viszonyát illeti, azzal hamar végezhetünk. Szilágyi írásai többnyire kis példányszámú szaklapokban jelentek meg, kongresszusokon hangzottak el. Nem lépték túl a rendkívüli mértékben differenciálódó szakma határait (noha azon belül a legkülönbözőbb diszciplínák segítségét vették igénybe, amelyek közül egyiknek-másiknak Szilágyi szintén első osztályú szakembere), s osztották a modern tudomány sorsát, hogy a megoldások meritumát valójában csak a specialisták kis nemzetközi közössége tudja megítélni. Konkrét kérdésekre kerestek választ, s ezeket gyakran a múzeumi praxis diktálta: számos olyan műről (Szilágyi kifejezésével talált tárgyról) olvashatunk ebben a kötetben, amelyet meg is tekinthetünk a Szépművészeti Múzeum kiváló antik kiállításán. Ez a kiállítás is az ő munkája – mint ahogy a gyűjtemény minden újrarendezése fél évszázad óta a nevéhez fűződött, amiképpen a szakkönyvtár és a gyűjtemény gyarapítását is jórészt ő végezte. Irodalmi és mitológiai tanulmányainak kötete, a Paradigmák 1982-ben jelent meg. Ritoók Zsigmonddal és Sarkady Jánossal írott összefoglalója a görög kultúra aranykoráról 1968-as megjelenése és 1984-es átdolgozott új kiadása óta alapmunka, de abból a típusból, amelyben a szerző háttérben marad a gazdag és logikusan elrendezett anyag mögött. Noha mestere, Kerényi Károly rehabilitációjában főszerepe volt, mégis sikerült mellékszerepnek beállítania Kerényi személye és főképp általa kibontott aktualitása árnyékában. Szóval Szilágyi tudósi magatartása aszketikus, amelytől nemcsak a „konferencia-meghívásokra, tudományos fokozatokra és kinevezésekre sandító publikáció-termelők” alacsonyabb típusa, de a tudósfejedelem narcisztikusabb vonásai is idegenek. Az sem felejthető el, hogy Szilágyi tudományon kívüli ambíciótlansága egyben túlélési stratégia is volt a diktatúrában.

Ám az általa képviselt tudományos és erkölcsi normákat nemcsak gyakorolta, hanem be is mutatta, azaz fontos volt számára a tudós szerepének tisztázása. Erről részben tanítványai és munkatársai kínjai vallhatnának, amelyek – úgy látszik – mégsem csökkentik a „mester” vonzását. Másik része viszont munkásságának abban a nem jelentéktelen hányadában található, amelyet a tudomány, a gyűjtés, a befogadás történetének szentel, s ezek segítségével olyan kérdésekre keres választ, amelyeket metatudományosaknak nevezhetnénk, mert a tudomány előfeltételeit és a tudományon kívüli végső céljait érintik.

Tegyük zárójelbe, hogy ez a szétválasztás továbbra is fenntartható‑e. Mindenesetre jelen gyűjteményes kötetében, amely több mint ötven év írásait tartalmazza, mind a „kemény” tudománynak, mind a metatudománynak – a tudomány önreflexiójának – a szempontjai érvényesülnek. A legtöbbször világosan kettéválik a szakcikkek és a tudománytörténeti, illetve kritikai írások csoportjára, de olykor – mint egyik legfontosabb és legszebb művében, a művészethamisításról szóló Legbölcsebb az időben – magában a tanulmányban válik külön a tudományos analízis és a „meditáció”. De ennél is fontosabb, hogy a meditációk érvényesítik hatásukat a szaktudományra – ezt Szilágyi el is várja tőlük –, s a nem specialista olvasó firtatni kezdi azokat a motívumokat, amelyek a tárgyválasztásban az immanens tudományos feladat mögött álltak.

A kettő viszonya ugyanis nem teljesen feszültségmentes. Ez Szilágyit is foglalkoztatja. Ennek – egy későbbi nemzedék tagja számára kissé meghökkentő – jele, hogy Hatvany Lajos pamfletjét, A tudni nem érdemes dolgok tudományát komolyan veszi, és többször visszatér rá. (Oka, hogy Hatvany von Wilamowitz-Moellendorffot, a híres klasszika-filológust gúnyolja ki, aki viszont Nietzsche esküdt ellenfele volt.) Megoldása az, hogy a dolgok egyrészt azáltal igazolhatják tudni érdemes voltukat, ha a jelentés és a jelentőség megértésének lépcsőfokain keresztül elvezetnek az emberi létezés aktuális kérdéseihez, de ugyanakkor ezt nem tehetik meg, ha átugorják a műhely szakszerű követelményeit, a részletkérdések kifinomult kidolgozását. Ami magasabb szempontból tudni nem érdemesnek tűnik, az valójában a magasabb szempont érvényesítésének feltétele, amely nélküle csak publicisztikai valőrökkel ékeskedhetne. Az induktív tudás, amely a tudós mindennapi munkálkodásában érvényesül, illeszkedik a deduktív tudáshoz, amely nem más, mint a tudós víziója a létről, a világról, valamint a korról és a helyről, amelyben él. De ez az illeszkedés nem maradéktalan.

„Tudósnak lenni – vallja Szilágyi – annyi, mint túlhaladottá válni.” Ez az erős és rendkívül vonzó hagyomány elsősorban arra áll, amit kemény tudománynak neveztem. Ezt a kifejezést általában a természettudományokra alkalmazzák, de érintkezik Szilágyi kutatási módszereivel is, s úgy tűnik nekem, hogy a szó szigorú értelmében tulajdonképpen ezt érti tudományon, vagy legalábbis azon a minimumon, amelynek hiányában valaki tudós voltát feladja. Tárgyi emlékek halmazával dolgozik, melynek korát és eredetét a történelmi forrásoknak s igen gyakran még a lelőhely ismeretének is a híján kell meghatároznia. Sorozatokat kell képeznie, és különböző megfontolások alapján ezeket hatásokhoz, iskolákhoz, műhelyekhez, nemzedékekhez és mesterekhez rendelnie. E búvárkodásban gyakran a természettudomány megállapításainak is szerepe van, de az objektum empirikus vizsgálatának, a tüzetes összehasonlításnak és a kvantifikálható adatoknak mindenképp. Ismernie kell az analóg tárgyak teljes körét a világ minden múzeumában és egyéb gyűjteményében, s napra készen kell tájékozódnia az irodalomban. S mindennek ismeretében tisztában kell lennie azzal is, hogy új leletek – akár a földből, akár a múzeumok raktáraiból előkerülve – szétbonthatnak és összekapcsolhatnak addig összetartozónak tekintett vagy külön tartott sorozatokat. Minden állításnak hangsúlyozni kell az ideiglenes jellegét, s számolni kell azzal, hogy a végső igazság megismerhetetlen. Ez a vizsgált tárgyból magából és a kijelölt feladatból egyaránt következő probabilizmus (tehát az az ismeretelméleti meggyőződés, amely csak valószínűséget enged meg, és kételkedik a biztos tudás elérhetőségében) paradox módon keményebbé és szigorúbbá teszi Szilágyi tudományterületét, mint a humán tudományok megannyi más ágazatát. Ugyanakkor – nem kevésbé paradox módon – a végtelen feladat immanens lezártságot kölcsönöz neki, amely célját önmagában hordozza.

Mivel a fő teendő a vázafestmények attribúciója, e régészeten belüli művészettörténeti feladathoz elengedhetetlenül hozzátartozik a művészi érzék. A szem, a minőségérzék, a kritikai érzék, az esztétikai intuíció. Szilágyi elemzései teli vannak nemcsak szabatos, hanem bámulatosan finom megfigyelésekkel is. Ő azonban ezekkel a metatudomány szintjén nem foglalkozik. Úgy látszik, a tudományos munkához szükséges képességekként evidensnek tartja őket.

Máshol keresi a szigorú ténytudomány ellenpontját. Míg emez magyarázattal szolgál pozitív adatok elrendezésére, az utóbbi egy idegen kultúra megértésére törekszik, s miközben gazdagítja önmegértésünket, abból indul ki. A magyarázatnak és a megértésnek nem ugyanaz az elméleti háttere. Az előbbié az objektív stílustörténeti szemlélet a korstílustól az egyéni stílusokig. Az aprólékos megfigyelések, „a szinte groteszknek ható részletes tárgyleírás” szolgálják az attribúciót, ahogyan azt Giovanni Morelli még a XIX. században megalapozta és J. D. Beazley – Szilágyi másik mestere Kerényi mellett – az athéni vázafestészetre alkalmazta.

A szaktudás egyesítése az emberi lét aktuális kérdéseivel azonban más háttér előtt történik. Itt más a funkciója a túlhaladottá válásnak. Nem a tudás felhalmozódásának, a horizont tágulásának végtelen progresszusa érvényteleníti a korábbi tudást, hanem a tradíció elsajátításának s minden értelmezésnek a történelmisége vázol fel minduntalan új horizontokat. Az objektív stílustörténetet a hermeneutika váltja fel.

Szilágyi tanulmányainak – és ez talán nem teljesen vág egybe önképével – mindig van egy ezoterikus, a tudós közösség beavatottjainak szóló, és legtöbbször egy exoterikus olvasata, s a kettő horizontja nem föltétlenül azonos. Nem nehéz ez utóbbit lehorgonyozni. Ha azt keressük, hogy Szilágyi az általa kutatott hagyományban milyen aktuális igazságot talált (de éppily joggal lehetne fordítva is mondani: ha azt keressük, hogy Szilágyi milyen aktuális igazság jegyében választotta az általa kutatott hagyományt), akkor két főmotívumát kell mozgósítanunk. Az egyik az akkulturáció, a másik az egységes művészet.

Az akkulturáció a kultúrák érintkezésében bekövetkező folyamat. Az egyik kultúra megváltozik a másik hatására, befogadja ösztönzéseit, szellemét, ízlését. Ez történik fél évezred folyamán az etruszk kultúra hellenizálódásával, s ezt modellálja az a szűk egy évszázad, amikor a görög kerámiák importjának hatására azok stílusa egyeduralkodóvá vált Etruriában.

Mivel már jellemeztem azt az akríbiának is nevezhető tudományos műgondot, amellyel Szilágyi tárgyát feldolgozza, remélhetőleg nem tűnik túl nagy ugrásnak, ha most megkockáztatom, hogy ez a modell számára rendkívül széles jelentéssel bír. Hármas értelemben: megmutatja az európai szellem genezisének egy pontját, utal ugyanennek a szellemnek több mint két és fél ezredéves történetére, s végül az ókorkutatás perspektíváján keresztül még egy igazán váratlan helyen is föltűnik, nevezetesen a haza vagy haladás klasszikus magyar vitájában.

Egy másik kultúrából saját szellemi hagyományt teremteni: ezt a rómaiaktól szoktuk eredeztetni. Egy vékony ágon hasonló döntést mutat ki Szilágyi az etruszkoknál, merthogy döntésről van szó: nyitva állt volna a korinthiai mellett az orientalizáló (egyébként szintén görög) ízlés átvétele. A domináns kultúra nem erőszakos, hanem a békés kereskedelem közvetíti – messze van még az etruszkok hatalmának megtörése előbb a görögök, majd a rómaiak által. Továbbá az akkulturáció nem jelent passzív átvételt, hanem kreatív áthasonítás, s nem is egyirányú folyamat, hanem mindig visszahatás is. Nemcsak hellenizálódás van, hanem etruszkizálódás is.

Szilágyi számára az ilyen folyamatok jelentik az európai tradíciót. A legfőbb rosszat pedig az akkulturációtól való elzárkózás. Egy pályatársának szavával – aki hasonló, tán aktualizálóbb szellemben a másik nagy domináns európai hagyománynak, a zsidó-kereszténynek a zsidó eredetét kutatja –: a „bezárkózás a nemzeti hagyományba”. (Nem is véletlen, hogy Szilágyi Komoróczy Géza hasoncímű könyvéről nagy kritikát írt.)

S ez máris elvezet a magyar ókortudomány kérdéséhez. Szilágyi olyan tárgyat választott életműve fő területévé, amelynek nincs közvetlen magyar vonatkozása, s múzeumainkban is csak néhány edény képviseli. Ezzel is, de cikkek sorában explicit módon is kifejezésre juttatja a nemzeti öncélúság, az önkorlátozó magyar célú tudomány elutasítását. Vagyis a tudomány területén is az akkulturalizácó pártját fogja – ezzel szolgálva a magyar tudományt.

Az egységes művészetről most már röviden. Legnyilvánvalóbban az antik hamisításokról szóló mesteri tanulmányában világlik ki, de másutt is nyilvánvaló, hogy Szilágyi az antik vázafestészetet modern esztétikai tapasztalatként (is) számba veszi, összefüggésbe hozza a mai művészettel, mert „úgy kell szemlélni és élvezni tudni az antik műalkotásokat, mintha ma keletkeztek volna”. Ennek megvitatása messzire vezetne (meg is tettem már egyszer). Szilágyi János György friss szellemét mindenesetre mi sem mutatja inkább, mint hogy az ókortudomány megszentelt csarnokaiba elfogulatlanul meghívja, mondjuk, Pauer Gyulát vagy Weöres Sándort.

2005

A műkritikus
P. Szűcs Julianna: Nagytotál. Magyar összképek a múzeumban, a tárlaton és a nyilvános térben 2009 és 2018 között. Balassi, 2019

P. Szűcs Julianna nemzedékem legjobb művészetkritikusa. Egyszer azt írtam róla, hogy ő a magyar műkritika grande dame-ja.

Kötete nem a szokásos bírálatkötet (a műbíráló összegyűjti egy adott időszakban publikált írásait), hanem komolyan végiggondolt vállalkozás, amely egy évtized összegző kiállításairól és a közterek újdonságairól szól; arra a kérdésre keresi a választ, hogy a képzőművészet közegében milyen változatai vannak a hazai önismeretnek, öntudatnak, önazonosságnak. A budapesti, pécsi, debreceni kiállítások nem egyetlen művész köré csoportosulnak, hanem korszakok, műfajok, irányzatok, eszmetörténeti problémák, gyűjtemények köré.

A modern kulturális identitás mindig pluralista, s e sokféleség alapvetően jó dolog, ha persze állandóan kritikai ellenőrzésre is szorul, s a külső hatások befogadása lehet fölületes, majmoló, epigon, provinciális. Belső szakadások is pluralizálhatják, s ezek néha halálos ellenségeskedések formájában merülnek föl. Nem véletlen, hogy a kötet szoros kivételképpen egyetlen emberről szóló kiállítással, a Petőfi Irodalmi Múzeum 2009/10-es Kazinczy és a művészetek című tárlatával kezdődik. Kazinczy volt ugyanis az első, aki határozottan letette a garast a magyar kultúra nyugatos orientációja mellett, s száz év múltán még Ady is őt követte Menjünk vissza Ázsiába című híres pamfletjében. Kétszáz év múltán pedig, a minap, a politika felhőrégiójában olyan alternatívával kellett megismerkednünk, mint a Türk Tanács vagy az Európai Unió.

P. Szűcs Julianna kötetének is ez a hosszú ideje nyílt vagy megújuló seb a témája, s alapvető nyugatossága ellenére érdeme, hogy nem egyszerűsíti le ezt a nagyon sokféle ágú és bogú kérdéskomplexumot, amely már a kezdetén sem volt egynemű – lásd Csokonai őseredeti, magyarrá plántált aufklérizmusát, s Kazinczy szüntelen korrigáló (Csokonait is korrigálni akaró), adaptáló ambícióit. Gyakran reális szellemi konfliktusból mítosszá vált az ellentét. S nemcsak nem egyszerűsít, de nem is elnéző az – Arany szavával: „kivágyó” – silányságokkal, gagyival. A másik oldalon pedig – amely legalábbis szavakban, mint Arany, a magyarrá ringatott bölcső kizáró elsőségét hangsúlyozza – nem méltánytalan a jelentős teljesítményekkel.

Ez csak egyik eleme a gazdag kötetnek. Mint minden jó műkritika, gyakorlati művészettörténet-írás is, amely in situ (eredeti helyén) és in statu nascendi (keletkezésekor) rögzíti a művészettörténeti eseményt. Válogatásának jellegéből következik, hogy a kritikai értékelés elsődleges tárgya ebben az esetben a kurátor munkája, amely egyre nagyobb (és néha túlzó, már-már önálló művészeti ambíciókat dédelgető) szerepet kapott az utóbbi évtizedekben.

Ideje számba vennünk, hogy mi jelenti szerzőnk esetében a jó műkritikát. Talán nem sértő elsőnek említeni, hogy könyve rendkívül szórakoztató. Egyszer parodisztikus célzattal azt mondtam, hogy a humaniórákban a szaknyelv metanyelve a köznyelv. Magyarán szaknyelvi formulával állítottam, hogy a szaknyelv helye a szakirodalom, olvasója a tudós közösség, s a kritikus nem nekik ír, hanem – jelentsen bármit ez – a művelt nagyközönségnek. Ami szakcikkben magyarázatot nem igénylő kategória, az a bírálatban csak jelhang, hogy hej, ha én is köztetek mehetnék, tudós leventék. P. Szűcsnek ilyesmire nincs szüksége. Van tudományos teljesítménye, s tudja, hogy kritikáiban viszont mindent meg kell magyaráznia, ami az experteknek magától értetődő. S az ítélet mellett szellemes, ötletes. Az 1924–1942 közötti modern magyar kereskedelmi plakát (amelyben Kassák, Berény, Bortnyik sem átallott szerepet vállalni) kiállításáról szólva a Hyppolit, a lakáj Schneider urának, a fölkapaszkodott gazdag vállalkozónak a sikerével-sikertelenségével magyarázta a falragaszokat. Egy másik kritikából: „[…] sok évtizede nézek kiállításokat, de hogy egy fekvő téglalapra komponált festményt […] függőlegesen akasszák szögre, ilyet még nem láttam. Ehhez kevés a vakvéletlen. Ehhez véletlenül vaknak is kell születni.”

A második a rendkívüli tájékozottság. A kötetben időnként szóba kerül az a jegyzetfüzet, amely a négy-öt órás, alkalmanként többször megismételt látogatások során telik meg kommentárokkal, statisztikákkal – gyakran a még el nem készült vagy nem is készülő katalógusok helyett. A kritikus megtanulja a kiállítást. Ám ez nem érne sokat, ha nem támaszkodna megelőző ismeretek tárházára. Hatalmas adatbázist mozgósít, amelyben helye van a korábbi hasonló kiállítások halmazának, a hiányzó művészeknek és a fölöslegeseknek vagy túlreprezentáltaknak, a nemzetközi analógiáknak vagy azok hiányának. Nagy biztonsággal rekonstruálja a kiállítás koncepcióját, s ehhez méri ítéletét.

Ebből következik a harmadik, a minőségérzék. Kritikusunknak nem imponálnak a nagy nevek, ha gyönge vagy jelentéktelen alkotással szerepelnek; hajlandó viszont alig ismerteket vagy kezdőket méltatni, ha meglátja bennük a szikrát. Ugyanakkor szilárd értékrendje van, amelyet néha az NB I., II., III. hasonlatával jelenít meg. A minőségérzékhez finom analízis tartozik, néha csak egy megvilágító jelző, néha hosszabb kifejtés.

A negyedik az, hogy a kritikus (régi magyar szóval ítész) nem spórolja meg az ítéletet. Nemcsak értékel, hanem le is vonja a konzekvenciát. Erős szavaktól sem riad vissza, a „tehetségtelen”-től, a „vacak”-tól (igaz, ez utóbbi egyszer ironikusan Karinthyra hivatkozva tűnik fel, aki elképzelte a papírhiány miatt kényszerhelyzetbe került újság kritikáját: „Ábránd Leó: A háború eposza kilenc kötetben. Vacak.”). Ugyanakkor méltányos, nem feledkezik meg a beváltott vagy beváltatlan lehetőségekről, s – mint mondtam – csak az után ítél, hogy megértette és értelmezte a kiállítás célját.

Az ötödik, hogy a kritikus public intellectual, közéleti ember. Ez alapfokon benne rejlik funkciójában, hogy szövegét a nyilvánosságnak szánja, nem magánbeszédnek, s nem is a szakközönségnek. De többről is szó van, hiszen a „nagytotálra” törekvő kiállítások vagy a köztéri szobrok maguk is közéleti gesztusok. Az elmélyült műelemzés mellett itt a kritika publicisztikává is válik. Egy individuális művész kiállítását – különösen, ha nem a Magyarországon amúgy is ritka politikai művészetről van szó – talán csak a legáltalánosabb értelemben kell és lehet közéleti összefüggésbe helyezni: a magyar kultúra gazdagodásának szempontjából. Jól ismertek a közéleti elvárások terrorisztikus túlzásai, amikor a hűség és a hála énekét várták el a művésztől, s az Írószövetség táviratban értesítette – történetesen Nemes Nagy Ágnest! –, hogy „Sztálin (vagy Rákosi) elvtársról írt ódádat holnapra várjuk”. S az sem kevésbé ismert, hogy az „aki nincs ellenünk, az velünk van” enyhültebb korszakában is például Pilinszky misztikus költészetét „antifasizmusával” vélték mentegetni. Egy ennél is jóval enyhültebb korszakból, amikor P. Szűcs Julianna a Népszabadság vezető műkritikusa volt, neki is lehetnek arról emlékei, hogy a történelmi előzmények miatt miképpen értelmezhették önálló ítéletet képviselő írásait olykor hivatalos véleménynek.

A teljes szólásszabadság korszakában – amelynek értékét még ma sem érdemes relativizálni – a közéleti vélemény alaphangja a kritika. Vegyük ennek a kritikai kritikának egy nagyon érdekes példáját a kötetből. A Műcsarnok 2016–2017-es Az első aranykor című kiállításáról van szó, amelyet Sármány Ilona rendezett. A kiváló művészettörténész kutatási területének és ízlésének is a modernizmus a határa, s gazdag, érdekes kiállítást csinált az Osztrák–Magyar Monarchia hatalomhoz lojális konzervatív művészetéből. Ez szemmel láthatólag nem P. Szűcs ízlése (lásd még a 2009–2010-es kiállításról szóló írását a müncheni magyar művészekről, ahol erről személyes vallomást is tesz), de ez sem abban nem gátolja, hogy elismerje az esztétikai teljesítményt, ahol azt talál, elismerje a kultúrszociológiai teljesítményt (hogy ugyanis a kiállítás rekonstruálta a korabeli hatalom, nagyközönség és műkereskedelem ízlését) és elismerje Sármány tudását és tudományát. Ám ugyanakkor észleli, hogy a Műcsarnoknak (amely ezzel a kiállítással százhuszadik évfordulóját ünnepelte, s mögötte a Magyar Művészeti Akadémiának) már magával a kiállítás címével is hátsó gondolata volt, hogy az első aranykor után következik a második, amely éppoly lojális, éppoly konzervatív és éppoly közérthető lesz, mint az első.

Ilyen nyílt ellentmondás a kurátori és intézményi koncepció között persze csak kivételes, de föl lehet vetni, mint P. Szűcs teszi – összehasonlítva Kisfaludi Strobl Zsigmond budai Szent Imre-szobrát Varga Imre sárospataki Szent Erzsébetével és Melocco Miklós esztergomi Szent Istvánjával –, hogy itt „három retorikai stílus” áll „a hatalom szolgálatában”, miközben a kritikus különbséget tesz a minden megrendelést semlegesen fogadó Kisfaludi Strobl és Varga, valamint a meggyőződéstől áthatott Melocco között, s esztétikai mutatója is Melocco irányába leng ki.

P. Szűcs Julianna könyvében állandó tárlatok újrarendezéséről, összefoglaló tematikus kiállításokról és köztéri műalkotásokról van szó. Írásai színvonalának és súlyának megítéléséhez nem kell mindenben egyetérteni vele. Egyik tárgyáról, az Irokéz Gyűjtemény debreceni kiállításáról én is írtam – persze jóval kisebb tudással és tájékozottsággal: Hibriditás a Kárpátok között. Az Irokéz Gyűjtemény és a rendszerváltás, Modern és Kortárs Művészeti Központ (»revizoronline.com«) –, s nem egészen ugyanazokra a következtetésekre jutottunk. Abban viszont egy húron pendültünk, hogy Hornyik Miklós érdekes, de talán kissé túl erős kurátori koncepcióját mindketten nagy tisztelettel zárójelbe tettük.

A Kossuth tér néhány száz méteres körzetéről szólva P. Szűcs ír a Falk Miksa utca torkolatában álló szellemtelen zsánerszoborról (Columbo hadnagy és kutyája), a Stollár Béla utca torkolatában álló aránytalan olimpiai ötkarikáról, amely az olimpia szellemének ellentmondva magyar nemzeti színeket visel, a sikerületlen Kéthly Anna-szoborról, a botrányos Gábrielről a Szabadság téren, valamint a már első felavatása idején is elavult szelleműnek ítélt Tisza István-szobor újraalkotott változatáról, amelynek csúcsán az allegorikus oroszlánról már sohasem fog más eszembe jutni, mint az, hogy „egy fagylaltgépből kiömlő csoki-vanília krémre emlékeztet, vagy, bocsánat, arra a hasmenéses kutyaürülékre – persze gigaméretben –, amelynek el nem takarítása büntetést szokott maga után vonni”.

Végezetül egy szubjektív megjegyzés. P. Szűcs Julianna a legrégibb barátom. 1950-ben, négyéves korunkban kötöttünk barátságot a Kossuth téren, amikor még ugyanaz a gyászmagyar Kossuth-szoborcsoport volt ott (Horvay János műve), mint ami most megint. Politikai nézetkülönbségek egy időre elválasztottak bennünket egymástól. Én disszidens voltam, ő a Mozgó Világ új főszerkesztője, amelyből – legyek igazságos – egy másik, tartalmas, reformirányzatú folyóiratot csinált. Mindazonáltal a „mosolyszünet” ideje alatt sem igen volt hónap, amikor ne hiányzott volna valamilyen művészettörténeti információja, eligazítása, kommentárja.

2020

II.

Csendélet-fényképészet a harmincas években
Aczél Márta fényképei

A Gromek fotógalériában Aczél Márta kiállítása látható Reklámfotó a harmincas években címmel. Az eltelt hatvan évben Aczél Mártát tudomásom szerint nem jegyezték a magyar fotóművészet történetében. Én történetesen ismerem a ma is élő, elragadó idős hölgyet, aki Budapesten és Heidelbergben járt egyetemre, Theodor Stormról írott doktori munkáját Frankfurtban védte meg, Mannheim Károlynak, a tudásszociológia atyjának baráti köréhez tartozott, s akivel beszélgetve mindig újabb meglepetések érik az embert: kiderül barátsága Bálint Györggyel, rokonsága a neves amerikai kongresszusi képviselővel, Tom Lantossal, vagy az, hogy még a legutóbbi időben is levelezett Gisèle Freunddal, a francia fotóművésszel, a portréfotó egyik legnagyobb mesterével. A fotóhoz sok szál fűzte: fiatalon meggyilkolt férje, Kreilisheim György a régi magyar fényképezésről úttörő könyvet írt, unokatestvére, Kálmán Kata (a Móricz Zsigmond által előszavazott Tiborc fényképalbum fotográfusa) beszélte rá a fényképészeti stúdiumokra. Így esett meg, hogy dr. Aczél Márta mestervizsgát tett Angelónál, a nagy fényképésznél, s a világháború után ipari épületek fénykép-dokumentátoraként kereste kenyerét.

Ez a kiállítás igazi meglepetés. Talán nem is pontos a reklámfotó meghatározás ezekre a csendéletekre, hiszen látható ugyan néhány Chocolat Gerbeaud‑t, Baeder lanolin szappant, Mautner magot, Koestlin kekszet, Maggi levesízesítőt, Pelikán töltőtollat és tintatartót ábrázoló fénykép, de a legtöbb csak tárgyakat mutat – szögeket, üvegeket, tojásokat, inggallérokat, zsineget, kelmét, kavicsokat, tálkában epret – minden reklámozási cél nélkül, önmagukban való hideg szépségükben, s ilyeneknek látjuk az árucikkeket is. Ott állnak ezek a dolgok kemény fényben, mintegy a természet konstrukcióiként, elszigetelve a környező világtól, művileg elrendezve. Formák ezek, és csak formák. S valóban: a kiválasztott mesterséges formák is néha oly tökéletesnek bizonyultak, hogy a tintatartóé alig változott hatvan év alatt. A tökéletes formák és azok csoportozata a maguk zártságában, önmaguknak elegendő voltában foglalkoztatta a fényképészt. Ez a reklám – ha az – nem hívogat, nem csábít, hanem csak, mint egy hihetetlenül gőgös és szép nő (a harmincas évekből) legföljebb zárkózottan eltűri a hódolatot.

Mert ez persze a harmincas évek, eltéveszthetetlenül: a „platonikus” konstruktivizmus, a festészetet felváltó fényképészet Man Ray-féle illúziója, jól látható festészeti elődökkel, mindenekelőtt Cezanne-nal, csak a kolorit humanizáló gyengédsége nélkül. Nem tudhatom, hogy mindezekre – és egy fotóesztéta tudásával bizonyára még sok minden másra – gondolt‑e Aczél Márta, vagy csak a korszellem gondolta az ő lencséje által. Nem egy eddig ismeretlen nagy művészt akartam fölfedezni ezekkel a sorokkal, hanem szép képekre felhívni a figyelmet.

1997

Barokk idézet
Záborszky Gábor akadémiai székfoglaló kiállítása a Z’Art Galériában

Záborszky Gábor számára nagyon fontos alkotásainak anyagi természete. Az, hogy milyen anyagot használ, nem tűnik el a műhelytitkok között, nem szorul háttérbe, mint technika, hanem a jelentés részévé válik. Mintha egy szobrász kezével és szemével alkotná festményeit. S valóban: az ő alkotásaiban megolvad a határ plasztika és piktúra között. Nemcsak kapusorozatának hajtogatott papírmasszája hoz létre reliefhatást, nemcsak a homokképek szemcséi akarnak kiszabadulni a kétdimenziós rabságból, hanem még akárhány festékpötty is megköveteli a maga testiségét. Úgy gurulnak, mint a higanycsöppek, festéktócsákká alakulnak, vagy olyan folyékony gomolygás képzetét keltik, amely hullámmá tornyosul. Műveinek erős, materiális tapintási értéke van.

Egy másik jellegzetesség, amely minden nézőnek föltűnik, két olyan szín gyakori használata, amelyet a legtöbb modern festő messze ívben elkerül. Az arany és az ezüst. Hogy miért kerülik el? Mert – legtöbbször – valami barbár pompát jelenít meg, anyagával és annak értékességével hivalkodik. Talán az is él még – ha nem is az egyes festők, de valamiképp a festészet emlékezetében –, hogy a táblaképek alkotói az újkor elején, amikor megszülettek az első nagy képgyűjtemények, legyőzték az aranyműveseket. Záborszky azonban majdhogynem fesztelenül él ezzel az eszközzel. Nem a bizánci és középkori arany alap (azaz háttér) transzcendenciájához akarna visszatalálni. Sokkal inkább itt is az anyag anyag volta a lényeges számára. Hiszen ki gondol – aki nem festő – a színek anyagi eredetére, a különböző festékföldekre, ásványokra, növényekre, állatokra, s manapság már inkább szintetikus anyagokra, amikor a színekkel találkozik? S ki nem gondol a fémekre az arany és az ezüst szín láttán? Ahogyan a homok maga a homok a képen, úgy az arany felület vagy az ezüst paca maga az arany és maga az ezüst.

A homok, a kőzúzalék, a fém, a gipsz, vagy az annak helyét átvevő papír mint saját kezűleg öntött, formálható anyag, de másfelől a képek oly gyakori földszínű koloritja, s megint másfelől az absztrakt témák tektonikus rengéseket, vulkanikus kitöréseket, az áramlást, a folyadék elfolyását akadályozó felületi feszültségeket, a kőzetek repedéseit, a firmamentum változásait idéző világa mind-mind egy irányba mutat. A természet mint matéria vagy a matéria mint természet irányába. Ezek a munkák, képek, tárgyak, artefaktumok az elemek közé vezetik a nézőt, abban a régi vagy mindennapi értelemben, amikor a négy elemnek a földet, a vizet, a tüzet és a levegőt tekintik. Ezért nincs helye – vagy csak a messziségbe vesző és semmiképpen sem személyes értelemben – az önkifejezésnek. Záborszky művei nem absztrakt expressziók, mert nem a létrehozást, hanem a rátalálást hangsúlyozzák. Elemi realitásértékkel rendelkező talált matériákat állít elő, alkot meg. Egy korszakában így talált rá komplexebb természeti képződményekre, képzelt állataira is.

Költőibben ezt úgy is ki lehetne fejezni, hogy a művész gesztusa nem más, mint hogy elhúzza a függönyt. S valóban, azt a sorozatot, amelynek egyik-másik darabját kapunak nevezi, talán függönyként is föl lehetne fogni. A papírmassza fehér anyaga ugyanis nemcsak súlyt, hanem puhaságot, gyűrhetőséget, hajtogathatóságot is sugároz. Ezen a kapun nem léphetünk át, hanem csak szemlélhetjük a széthúzott kárpit mögötti valóságot. Amely megint csak nem más, mint az anyag elemi erejű játéka önmagával.

Lajstromba lehet venni azokat a hatásokat vagy kapcsolódásokat, amelyekkel Záborszky a művészi világgal érintkezik. Eszünkbe juthat Antoni Tàpies 1958-as Összehordott anyag című homokképe és más művei, Joseph Beuys anyagmegszállottsága, mint ahogy Záborszky e kiállításon látható legutóbbi fő műve, a Quo vadis Mark Rothko-hommage-nak is tekinthető. A művész maga hívja fel a figyelmet a barlangrajzok, az indián homokfestők, a japán tradíció hatására.

De van itt még valami. Az elemek érzéki megjelenítése, a festői és plasztikai határok lebontása, a mesteremberi anyagtisztelet, a függöny mögött elrejtőző valóság felmutatása a barokk művészetre emlékeztet bennünket. Egy nagy filozófus, Gilles Deleuze a redőzést, hajtogatást, gyűrődést a barokk legfőbb jellegzetességének nevezte. S még az arany anyagszerűségén áttündöklő csillogása is a barokkhoz vezethet. Ébli Gábor úgy tudja, hogy „valamely nem szilárd halmazállapotú anyag visszaadása szobrászati eszközökkel azóta foglalkoztatja Záborszkyt, amióta látta Rómában Bernini megoldását a napsugarak megidézésére”. Mindezzel nem azt akarom mondani, hogy Záborszky barokk művész volna, hiszen műveinek nincs barokk világa. A világ ezeken a képeken a természet és az anyag titkaiban jelenik meg. Ha valamilyen nagyon távoli értelemben vallásos művészetről beszélhetünk, akkor csakis e titkok nem szűnő csodálatának értelmében. De mintha ennek az érzületnek a szellemében kinagyítana barokk részleteket. Ahogy teszi azt azon a „kapuján”, ahol a fehér és az arany mozgalmas plaszticitása, s a keret, a kapu, a függöny pompás meggyűrése felel meg a címnek: Barokk idézet.

2007

Az írások eredeti megjelenési helye

„A múlt se pihen” [Szilágyi János György: Szirénzene)]. Élet és Irodalom, 2005. június 3. Újra megjelent: Enigma, 23. 2016/88. Kötetben: Szilágyi János György: Örvények fölé épülő harmónia. Interjúk, dokumentumok, levelek. I. Tudományban élni. Interjúk és tanúságtétel. Szerk. Komoróczy Géza, Budapest, Gondolat–Szépművészeti Múzeum, 2018.

Mi, koptok. Élet és Irodalom, 2005. április 15.

Ecce homo. In Papp Zoltán (szerk.): „Viharnak kitett szavak által”. Tanulmányok Bacsó Béla hatvanadik születésnapjára. Budapest, ELTE BTK, 2012, 557–570.

Vegyük észre! Rényi András Rembrandt-könyve. Élet és Irodalom, 2024. január 12.

Aby Warburg hatása – Rényi Andrásról. Múzeumcafé, 98. 2023/6.

A holland vállalkozás. Rembrandt és a holland arany évszázad festészete. Revizor, 2014. november 2.

A víz csodái. Monet és barátai. Élet és Irodalom, 2004. március 5.

Van Gogh a múzeumban. Élet és Irodalom, 2007. március 23.

Cézanne időrétegei. Élet és Irodalom, 2013. február 1.

Mit jelent az, hogy hatás? Cezanne-tól Malevicsig. Árkádiától az absztrakcióig. Revizor, 2022. január 4.

Az életöröm szolgáltatója. Henri Matisse – A gondolatok színe. Revizor, 2022. július 24.

Miért nem fest aktokat? Párizsi absztraktok. Revizor, 2021. november 19.

A rom. Egy téma és egy kép. Vigilia, 1977/7.

„Most a mezőn mindenki veszt.” Anselm Kiefer 2022-ben Velencében. Élet és Irodalom, 2022. szeptember 2.

Gyászmenet, diadalmenet, körmenet, haláltánc. Lágyabban járd a táncot! – William Kentridge videó-installációja (2015). Revizor, 2022. július 24.

Π mint Pinakotéka. Új múzeum Münchenben. Magyar Narancs, 2002. november 1.

Eredeti másolat. Balló Ede és XIX. századi magyar kortársainak művészi másolatai. Művészet, 2004/11.

A nem-főművek dicsérete. Barabás, Székely, Szinyei, a fővárosi képtár régi kincsei. Élet és Irodalom, 2006. március 3.

Isten és mammon. Árverés a Beszélő javára. Népszabadság, 1999. január 25.

Még mindig. A melankólia című ezredvégi festészeti kiállítás. Új Művészet, 1999/10.

Ede megevé ebédem. Ede-napi falvédő-kiállítás a Paulay Ede utcában. Élet és Irodalom, 2002. október 25.

Mi a Terror Háza? Élet és Irodalom, 2003. január 24. Újra megjelent lábjegyzetekkel: Magyar Múzeumok, 2003. szeptember. 2. Kötetben: Galántai Csaba (szerk.): Mi újság, Terror Háza? Budapest, Masszi, 2003, 249–256.

Aura. Aura a technikai reprodukálhatóság korszakában. Nemzetközi médiaművészeti kiállítás a Millenárison. Élet és Irodalom, 2003. november 10.

Politikai művészet? Kiáramlás és delej – 1968 hatása a kortárs magyar képzőművészetre. Revizor, 2008. szeptember 29.

Állati festészet. ZOOArt kortárs képzőművészeti kiállítás a Fővárosi Állat- és Növénykert Barlangtermében. Élet és Irodalom, 2010. október 22.

Itt még nem tartunk. Hagyomány és megújulás. Kínai művészet az ezredfordulón a Kínai Nemzeti Művészeti Múzeum válogatásában. Revizor, 2012. augusztus 25.

Allográfia, autográfia. SZÓ és KÉP. Nemzetközi kiállítás a Vasarely Múzeumban. Élet és Irodalom, 2014. február 14.

Felületkínzás, arcrongálás. In Kolozsváry Marianna (szerk.): A múlt szabadsága – neoavantgárd fotóművészet Magyarországon 1960-tól napjainkig. Artneo–Magyar Fotográfusok Háza–Mai Manó Ház, 2016, 28–29. Angol változatban is.

Hol van Petőfi? Dönts! Somogyi Győző és Párkányi Raab Péter kiállítása a székesfehérvári Csók István Képtárban. Revizor, 2017. február 28.

A műkritikus. P. Szűcs Julianna: Nagytotál. Jelenkor, 2020/6.

Csendélet-fényképészet a harmincas években. Aczél Márta fényképei. Népszabadság, 1997. március 8.

Szépforma-néző. Bak Imre kiállítása a Bartók 32. Galériában. 1997. október 3. Megjelent a Galéria honlapján: »c3.hu/« (utolsó letöltés: 2026. január 25.)

A bármi jelentősége. Hajdú István: Bak Imre. Holmi, 2004/2.

A kezdet emlékműve. Bakos Ildikó Hajlék című kiállítása. Revizor, 2017. március 26.

L’idiot de la famille. Bálint Endre: Életrajzi törmelékek. Kortárs, 1985/4. Kötetben: Radnóti Sándor: Recrudescunt vulnera. Budapest, Cserépfalvi, 1991, 257–262.

Az üres tábla. Georg Baselitz Újrajátszott múlt című életműkiállítása. Revizor, 2017. április 2.

„Vagy vedd példának a kicsiny füszálat” – Fű. Bikácsi Daniela és Gálhidy Péter kiállítása. Élet és Irodalom, 2002. június 21.

Zsánerképek – nagy művészet. Bukta Imre: Műveljük kertjeinket! / Godot Intézet. Revizor, 2023. december 28.

Ezoterikus – exoterikus. Deli Ágnes és Gál András Egy aspektus észrevétele című kiállítása. Élet és Irodalom, 1999. július 2. [Két kései minimalista címen.]

„Damn him, how various he is.” Fehér László kiállítása. Művészet, 2007/7. [A francba, hogy milyen változatos címen.]

Egy film kiállítása. Fliegauf Benedek: Tejút. 2011.

Az egyszínűség szabadsága. Gál András: Free painting / Raiffeisen Galéria. Revizor, 2012. május 14.

Kések, könnyek, virágok. Élő gobelin. Hajnal Gabriella kiállítása / Gödöllői Királyi Kastélymúzeum. Revizor, 2009. július 10.

A kép-kettősök rejtélye. Halas Istvánról. Beszélő, 2002/2. [A 2. rész egy 2010. júniusi kiállítás megnyitója, talán publikálatlan.]

A távolság. Hegedűs 2 László. Élet és Irodalom, 2005. november 4.

Szemléltető ábra. Hegedűs 2 László Szelekció című kiállítása. Magyar Narancs, 2005. november 10.

A reciklálás művészete. Hegedűs 2 László bakeliteratúrái, bakelitográfiái. Élet és Irodalom, 2007. április 27.

Négyen a Káli-medencéből. Hencze Tamás, Klimó Károly, Nádler István és Trombitás Tamás kiállítása. Új Művészet, 2009/10.

A modul művészete. Hetey Katalin: Acélszobrok és grafikák. Élet és Irodalom, 2009. május 15.

„Wie leicht wird Erde sein”. Jovánovics György: Jeney Zoltán síremléke. Revizor, 2022. október 28.

A meditáló nádszál. Kalmár János művészete. In Radnóti Sándor: Kalmár János. Budapest, Hungart, 2012, 9–20.

Jelképek erdején át. El Kazovszkij: Emeletes kilátások. Élet és Irodalom, 2004. január 9.

Kelemen Károly kiállítása a székesfehérvári Csók István képtárban. Balkon, 1995/10–11.

Az utcakő visszakérdez. Kelemen Károly 56-os emlékműve. Magyar Hírlap, 2006. október 28.

Az élet édessége. Kerezsi Nemere és Nagy Csilla: Holtág. Élet és Irodalom, 2014. október 31.

Boldog örvény. Keserü Ilona Örvény című kiállítása. Élet és Irodalom, 2002. február 1.

„Napvilági művészet”. Keserü Ilona: Művek 1959–1982 Tandori Dezső két esszéjével. Holmi, 2002/6.

De fönn, barátom… Keserü Ilona: Allegoria d’amore. Élet és Irodalom, 2007. október 31.

A monumentális festő. Keserü 90. Élet és Irodalom, 2023. október 13. Kötetben: Közelítések egy ünnephez. Konferencia Keserü Ilona tiszteletére. Pécs, Pécsi Tudományegyetem, Művészeti Kar, 2024.

Bölcsesség, szabadság, grácia. Konok Tamás: Ars dictandi. Élet és Irodalom, 2010. április 2.

A boldogság ígérete. Konok Tamás: Mikroludiumok. Élet és Irodalom, 2015. október 16.

Finomság és érettség. 50 év nyugat-európai képzőművészet. Konok Tamás magángyűjteménye. Élet és Irodalom, 2008. február 15.

Lakner László. Alter Ego című retrospektív kiállítása. Élet és Irodalom, 2022. június 3.

A műtárgy. Váltótér. Lévay Jenő installációja. Víztornyok. Novák Zsuzsy fotókiállítása. Élet és Irodalom, 2000. október 27.

Arc és test. Lóránt Zsuzsa. In Lóránt Zsuzsa szobrászművész kiállítása. Esztergom, 1980.

Hűvös, józan, gyönyörű. Megyik János: A kép tere. Élet és Irodalom, 2012. november 16.

Valamennyi fény. Nádas Péter fotóalbuma. Kritika, 2000/1. [Rövidpróza-kötet fényképalbum formájában címmel.]

Egy kiállítás képei. Nádler 70. Élet és Irodalom, 2008. november 28.

Nádler mester modusa. Nádler István 85. Élet és Irodalom, 2023. november 24.

Művészet-paradoxon. Nagy Barbara: Eredeti másolat. Élet és Irodalom, 2017. október 27.

Felfénylik a fekete. Nagy Barbara: Metszett tér. Élet és Irodalom, 2022. október 21.

A tájfényképész. Nagy Miklós. Élet és Irodalom, 2013. szeptember 13.

A „sitter”. Naszódi Zsuzsa portréja. Élet és Irodalom, 2008. április 25.

Az elnéző mosoly. Oláh Mátyásról. Élet és Irodalom, 2005. május 20.

A káosz ornamentizálása. Oláh Mátyás munkái. Élet és Irodalom, 2008. június 27.

A huszadik század panoptikuma. Oláh Mátyás képei és kollázsai. Revizor, 2017. március 24.

A haragos ég infravörösében. Árny a kövön: Ország Lili művészete – életmű-kiállítás és katalógus / Magyar Nemzeti Galéria. Revizor, 2017. január 2.

Kemény élek. Paizs Péter. Élet és Irodalom, 2009. június 26.

A tapogatás öröme. Péter Vladimir könyve. Élet és Irodalom, 2007. október 26.

A fólia. Arnulf Rainerről. Élet és Irodalom, 2014. december 5.

Könyv Rajk László Lehel téri vásárcsarnokáról. Lehel; tér – piac – vásár – csarnok. Élet és Irodalom, 2003. október 17.

A mesélő. A kőfaragó kertje – Szabó Vladimir emlékkiállítása / Jászi Galéria. Revizor, 2010. szeptember 16.

Világ-fénykép. Szilágyi Lenke: Világkép. Élet és Irodalom, 2008. június 6.

A helyszín és a színhely. Szüts Miklós újabb képeiről. Élet és Irodalom, 2006. április 21. Kötetben: Szüts & Vojnich. Budapest, Scolar, 2008, 110–113.

Absztrakt tájképek. Szüts Miklósról. Élet és Irodalom, 2013. január 11.

Az itteniségről. Tandori Dezső műgyűjteményéről. [Miért ne élnél örökké? – válogatás Tandori Dezső (1938–2019) gyűjteményéből. Einspach & Czapolai Fine Art, 2025. december 3. – 2026. január 15.] Élet és Irodalom, 2025. december 12.

Átalakulások. Tóth György aktjai. Fotóművészet, 2009/1.

Keretek és határok. Tölg-Molnár Zoltán Rákóczi 59 című kiállítása. Élet és Irodalom, 1998. május 15. Kötetben: Tölg-Molnár Zoltán: 6. emelet / 6th floor. Kiállítások, idézetek, feljegyzések. Budapest, 2004, 19–24.

Mit csinál a minimalista művész? Tölg-Molnár Zoltán: Helldunkel. Élet és Irodalom, 2004. március 26.

Mester és mesterek. Böröcz András, Gaál József, Gerber Pál, Tölg-Molnár Zoltán közös kiállítása. Élet és Irodalom, 2011. június 17.

A zsidó temetők korszaka. Váli Dezsőről. In Váli Dezső: Zsidó temetők / Jewish Cemeteries. Budapest, Artchivum, 2007, 7–8. Angol változatban is.

A padlószemétről. Váli Dezső: F. napló. Élet és Irodalom, 2008. október 3.

Közelnézet, távolnézet. Vojnich Erzsébet festészetéről. Élet és Irodalom, 2004. augusztus 27. Kötetben: Szüts & Vojnich. Budapest, Scolar, 2008, 204–211.

„Azt a termet…”. Vojnich Erzsébet Új képek című kiállítása. Élet és Irodalom, 2007. március 9. Kötetben: Szüts & Vojnich. Budapest, Scolar, 2008, 228–231.

A hely. Vojnich Erzsébet retrospektív kiállítása. Műértő, 2014/10.

Hol az ember? Vojnich Erzsébet és Szüts Miklós közös kiállítása. Élet és Irodalom, 2014. március 14.

Barokk idézet. Záborszky Gáborról. Élet és Irodalom, 2007. szeptember 27.

Jegyzetek

Előszó

1 Schaár Erzsébet–Pilinszky János: Tér és kapcsolat, Budapest, Magvető, 1975.

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Hradeczky Moni
Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Balogh Emerencia
A borítón Konok Tamás Kötött szabadság (2010) című műve látható
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4679 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL