Ruby Saw

Csak két lépés Észak

Harmadik kiadás

Ruby Saw – Csak két lépés Észak
Észak 1-2.

© Ruby Saw 2026 © Book Dreams Kiadó 2026

Szerkesztők és szöveggondozók: Virgács József, Masiko Fable

Borító: Bárdos Melinda

Képek forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-432-4

ISBN Mobi: 978-963-586-433-1

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist:

2WEI – Gangstas Paradise (Coolio Cover)
2WEI – In The End (Epic Trailer Cover - Powerful Epic Vocal)
2WEI – Survivor
2WEI – Toxic (Official Britney Spears Epic Cover)
Active Child – Cruel World
Assassin's Creed – Feudal Japan Sepukku
Avril Lavigne – Head Above Water
Beyoncé – Crazy In Love (2014 Remix)
Damned Anthem – Zombie
Element Eighty – Broken Promises
Ganyos x Bolshiee – Signal
Jinco – Tokyo
NF – Can You Hold Me ft. Britt Nicole
Sia ft. Maitre Gims – Je te pardonne Ramon RMX
Rihanna – Russian Roulette
Samurai Trap & Bass Japanese Type Beat Lofi Hiphop Mix
Within Temptation – Our Farewell

2WEI feat. Ali Christenhusz – Circles

2WEI feat. Ali Christenhusz – Emergence

2WEI feat. Ali Christenhusz – Run Baby Run

2WEI feat. Ali Christenhusz – Fire Hunt

State of Mine – Rise

Thomas-Adam Habuda – Theory of Light

Valerie Broussard – Awaken

Eternal Eclipse - True Love's Last Kiss

Előszó

Sokan maradéktalanul, teljesen tökéletesnek gondolják az életüket. Sokáig én is ebben a hitben éltem, hiba volt. Azt gondoltam, velem már semmi nem történhet. Hiszen, milyen gond adódhat egy megszervezett tanulmányi kiránduláson? Esetleg lerobban a szállító jármű. Ez volt a legnagyobb veszély, ami megfordult a fejemben, de ez ma már nevetségesnek tűnik. Fotózni mentem, megismerni az Észak- és Dél-Korea közötti tényleges ellentétet, de hatalmas verembe estem. Egy csapdába, amit a könnyelműségemmel idéztem elő. Mindig legyél felkészülve a legrosszabbra, mert inkább érjen kellemes csalódás, mint életed végéig kísértsenek a borzalmas élmények.

Azt hittem tökéletes biztonságban vagyok, nem eshet semmi bajom. Ki akarna bántani egy amerikai állampolgárt Kelet-Ázsiában? Amerika! Egy nagyhatalom. Kinek lenne mersze bármihez is? Nos, az emberek pénzért nagyon sok mindenre képesek.

Láttam, hallottam, tudtam, hogy mire, mennyi mindenre hajlandóak a ropogós zöldhasúkért. Vérben forgó szempárokba néztem, olyan lelkekbe láttam, amit nem a szív pumpál, hanem a pénz mozgat. Emberi lények, de mégis bábok. Emberek, akik ölnek. Ölnek egy jobb élet illúziójáért, mert mindaz csak hiú ábránd lehet a számukra. Ugyanakkor, nem is vagyunk annyira különbözőek. Komolyan azt hittem, nem történhet velem semmi sem, ők pedig azt hitték, nem csúszik hiba a tervükbe. Nem így történt. Apró szemcse került a gépezetbe, ami belülről rombolta le a gondosan felépített hazugságot. Az a porszem segített túlélni azokat a napokat, amikor azt hittem, vége az életemnek. Ő adott új értelmet az életemnek, miatta látom másképp a világot, és érte tartok ki minden egyes nap.

Ha azt hiszed, hazudok, ezt szíved joga eldönteni, de ehelyett hidd csak el, hogy soha nem tudod, ki ül melléd, vagy áll mögéd. Készülj fel, mert lehet, hogy a mögötted lévő elordítja magát: Mindenki a földre! Bankrablás! Velem ez történt, de soha többé nem fog megtörténni...

1. fejezet

Nagyot ásítottam, ahogy felléptem a busz lépcsőjére. A hosszú út után, a fél nap pihenő leteltével már hívták is össze a fiatalokat, hogy minél hamarabb letudhassák az északi látogatást. A professzor úgy gondolta, a nyomasztó részt előre veszi, hogy utána a látványt ellensúlyozza a déli pörgés és a számtalan mosolygós ember, no meg a töméntelen mennyiségű k-popper. A másodévesek nem is titkolták, hogy jószerével azért jöttek, hogy koreai celebeket láthassanak. Magamban gratuláltam nekik, mert a panoráma, a kultúra és maga az egész miliő, sokkal figyelemreméltóbb volt, de hát nem voltunk egy korcsoport. Ráadásul én nem is kirándulni mentem, mint ők.

– Mikor fogjuk látni G-Dragont?

– Vagy Taeyang-ot? – záporoztak a kérdések a bérelt busz elején ülő "egyetemi elittől". Legalábbis én annak könyveltem el a két nagyszájú cicuskát, akik vágytól remegve pattantak fel, alighogy elindult a jármű.

Megforgattam a szemem, és karba font kézzel süppedtem a kényelmes ülésbe. Nem igazán ismertem senkit, lényegében hozzájuk csapódtam, de mint mondtam, nem barátkozni mentem. Jelzőket aggattam rájuk: ők voltak a cicuskák, a menő nőcik, akiket bárki megkaphat egy körre, aztán továbbáll, de őket ez nem zavarja, nekik ez a természetes; és azt hiszem pont beletrafáltam.

– Gyerekek, több komolyságot kérek! Ez egy tanulmányi kirándulás, és nem celebvadászat – korholta haragosan őket a professzor, de hasztalan volt a szigorú hangnem, mert csak nevetgéltek a szavain, és nem igazán fogták fel, hogy ez valóban tanulmányi kirándulás.

Smith professzor a maga ötvennégy évével és professzori diplomájával, egyedülállóként jött velünk. Annak idején volt felesége, de egy csúnya betegség elvitte, és azóta kizárólag a tanításnak élt.

Honnan tudtam mindezt?

A repülőúton mellém ült, és elmesélte a memoárját. Szántam szegényt. Fiatal éveiben minden bizonnyal döglöttek utána a nők, mert csodaszép aranyba hajló zöld szeme volt, tartása tekintélyt parancsoló, de a stílus, ahogy beszélt, kétségbeesettnek tűnt. Nem értettem, mi a problémája, hiszen volt tisztességes munkája, szakmailag elismert, nagyra becsült embernek számított, én is úgy tekintettem rá.

– Leülhetek? – zavart meg egy ismeretlen hang a merengésemben. Riadtan néztem fel, nagyot pislantottam. Eddig még nem láttam a mellettem álló srácot a csoportban, legalábbis nem emlékeztem rá a reptérről. Meglepettségemben bólintottam, mire leült mellém, és a táskáját a lába alá igazítva fészkelődött.

– Szia, Aaron Parker – nyújtotta felém a kezét kedvesen mosolyogva.

Nem értettem, miért pont mellém akart leülni, amikor látványosan elkülönültem a többiektől. Arra törekedtem, hogy ne zavarjuk egymást.

– Én különben nem tartozom ehhez a csoporthoz – ráztam meg a fejem.

– Tudom. Mit gondolsz, miért éppen melléd szeretnék ülni? – mosolygott sejtelmesen.

– Gőzöm sincs, Aaron Parker – sóhajtottam egy nagyot.

Flörtölt velem. Simogatta a lelkem, persze, hiszen fiatalabb volt nálam, ráadásul helyes, én pedig tudat alatt is társa voltam a kis előadásában. Megpaskoltam a felém tartott kezét, majd visszahelyezkedtem az előbbi pozitúrámba, mintha ott se lett volna.

– Köszönöm a lehetőséget, kedves… A nevedet nem hallottam.

Nem hagyta, hogy nézelődjek. Próbált beszélgetni, de nem igazán volt kedvem hozzá, eléggé ki voltam merülve, fáradtan pislogtam. Végül is, gondoltam, nem dől össze a világ, ha válaszolok neki.

– Talán mert nem is mondtam – fordultam felé. Hosszú szőke hajamat átdobtam a vállam felett.

– És megtudhatom? – támaszkodott az előtte lévő ülés támlájának. A szemembe bámult. Nem nézett, bámult. Olyan volt a tekintete, mintha ott a helyszínen fel akart volna falni, akárcsak Piroskát a farkas. Nem jöttem zavarba, tartottam a szemkontaktust, és megemeltem az egyik szemöldököm. Utánozott. Elnevettem magam, de ő komoly maradt. – Szóval? – türelmetlenkedett.

– Hadley. Hadley Hilson – mutatkoztam be végül.

– Tudod, hogy egy „haha” a monogramod? – szólt be szemtelenül. Eltátottam a számat, végül elmosolyodtam

– Nagyon pimasz vagy, Aaron Parker.

– Tudom, ez a szexepilem – kacsintott egyet.

Közben észre sem vettem, hogy már az északi határhoz értünk. A két viháncka lány örvendező ujjongásba kezdett, és engem a Tokyo Driftben hallott rajtindításra emlékeztető szavakat kántáltak. A buszon utazó, körülbelüli tíz ember, meg sem moccant. Vagy az ablakon bámultak ki, vagy a telefonjukat nyomkodták. Egyszer csak megállt a fehér jármű.

– Lányok, egy kicsit csendesebben! Fegyelmezetten, és takarjátok el magatokat! Itt szigorú normák vannak! – intézkedett Smith professzor. Ujjal mutogatva bámulta a hosszú autósort előttünk, és kérte a két lányt, hogy fedjék el kirakott bájaikat.

Fogalmam sem volt, mégis milyen szigorú előírások uralkodnak a határon. Feltételeztem, mégsem annyira kemények, mint egy muszlim országban, ahol jószerével semmi sem látszódhat a nőkből. Dél-Korea laza, szórakoztató országnak tűnt, ahol a tisztelet mindennél előrébb való, Észak-Korea szöges ellentéte volt. Már ott, a határon is érezni lehetett azt a nyugtalanságot, a feszültséget, amit az ország sugárzott magából.

– Szánalmas ez a két díszpicsa! – hördült fel Aaron.

Meglepett, hogy férfi létére ilyet mondott. Azt hittem az olyanfajta lányok mindenkinek tetszenek. Nos, úgy tűnt, nem jól gondoltam, akadnak kivételek.

Nagyjából négy lány volt a tizennégy fős csoportban. A két vigyori cicuska, Rose – aki egyébként úgy nézett ki, mint egy fiú –, és én. Az utóbbi nevét onnan tudtam, hogy a reptéren bemutatkozott, amikor a csomagomat adtam le, és a segítségét kértem. A csapat többi tagja pedig ízig-vérig fiatal egyetemista srác volt, akik nyálcsorgatva várták az új élményeket.

Aaron morgott, és előhúzta a telefonját. Óvatosan oldalra fordítottam a fejem, és tüzetesen végigmértem: Nem volt sportos felépítésű, de izmosnak tűnt. Hipszter stílusban, lazán öltözködött, és rövid, barna haját elől kicsit felzselézve viselte. Az arca kisfiúsnak hatott a borosta ellenére is, nem lehetett több huszonegyévesnél. Megnyerő volt a magasszárú Converse tornacipőjében, és a katonazöld táskájával az ölében. Színtelennek nézett ki, ám volt benne valami izgalmas. Valami, valami olyasmi, amit a cicák sosem fognak meglátni. Nem, nem vagyok különleges, hogy éreztem, nem kell őt leírni, csak a trendi lányoknak nem jönnek be az ilyen elvont srácok. Ha csak pár évvel lettem volna fiatalabb, akkor biztosan ráhajtottam volna. Pimasz volt, csinos és még vicces is.

Én akkor már elmúltam huszonhat, és nem igazán akartam nálam fiatalabb srácokkal kapcsolatba bonyolódni, sőt egyáltalán semmilyen kapcsolatra nem volt akkoriban szükségem. A vőlegényemmel a kirándulás előtt nem sokkal váltak el útjaink. Ő jobbra akart menni, én balra, így jobbnak láttuk, ha öt év után inkább elköszönünk egymástól. Igen, egyetemi szerelem volt.

– Nyomod az Instagramot? – tettem fel gunyorosan a kérdést, és lenéztem Aaron telefonjára, de ott fehér hátteret és fekete betűkkel írt, szoros szöveget láttam. Elképedtem, ő pedig kikérte magának, hogy ezzel a váddal illettem, eltátotta vékony, ám csinosan ívelt száját.

– Nincs is fiókom! Érdekli a halált a sok üresfejű, magamutogató, ingyenélő influenszer! Egyébként olvasok. Instagram, huh – rázkódott meg, megcsóválta a fejét, aztán ügyet sem vetve rám, fordult vissza a telefonjához.

Kissé magamra vettem lenéző hangnemét, végül megvontam a vállam, és kinéztem az ablakon. Tömör erdővel és ritka felületű mezővel keveredett a táj. Érdekes, hiszen a városban rengeteg határvonal van, ahol simán átsétálhattunk volna. Nem értettem, miért kellett nekünk pont a semmi közepén átnézni az ország másik részébe. Fura volt, nem tudtam hová tenni, logikátlannak tűnt.

Biztosan azért, hogy lássuk a két rész között súlyosan elfajult helyzetet.

Az előttünk lévő kordonokat még nem láttam, de már csak három-négy jármű lehetett a busz előtt. Sok autó haladt visszafelé is. Elképzelni sem tudtam, vajon, hogy fog az egész történni. Odaállunk, pár percig nézelődünk, aztán fordulunk is vissza, vagy, esetleg valami más sémát talált ki a professzor. Bár, őszinte leszek, semmi érdemlegest nem láttam. Nem is készültem fényképezőgéppel, valahogy sejtettem, hogy nem nagyon lehet fotózni, viszont a telefonom készenlétben állt, hátha mégis.

– Akkor nem is beszélgetünk? – fordultam vissza kíváncsian Aaronhoz. Reméltem, hogy valami témát azért feldob, és addig sem unjuk halálra magunkat, illetve én, mert ő elvolt az olvasnivalójával.

– M-m – hümmentett, és tovább vizslatta a telefonja kijelzőjét.

Nagy levegőt fújtam ki, és amikor elindult a busz felemelkedtem a helyemről, kibámultam a vezetőülés felőli ablakon. Egyetlen autó állt előttünk és a hatalmas lezárt sorompó előtt. Kisebb-nagyobb épület sokasága elszórtan helyezkedett el mögötte, és jó néhány ember grasszált katonai egyenruhában, fegyverrel az oldalán. Hatalmasat nyeltem a látványra, és idegesen zuhantam vissza az ülésre, Aaron megijedt.

– Maradj már veszteg! Nem szokták elkapkodni az átengedést a határokon. Főleg itt nem fogunk hamar végezni.

Meglepetten néztem rá, és nagyokat pislogtam. Nem értettem, hogy mitől ennyire nyugodt, hiszen mégiscsak Észak-Korea peremén voltunk. Valószínűleg ez csak engem izgatott fel. Végül beletörődtem, hogy ez tényleg hosszadalmas procedúra lesz. A táskám után nyúltam, és előkerestem az útlevelemet, gondoltam biztosan szükség lesz rá.

Nyílt a busz ajtaja, és két fegyveres katona jelent meg az ülések között. Smith professzor már indult is eléjük, és koreaiul elegyedett szóba velük. Akár el is adhatott volna minket, mert egy szavát sem értettük. Szerintem határozottan törte a nyelvet, érdekes volt a kiejtése. Az egyik katona igencsak ráncolta a szemöldökét, miközben az öregre figyelt. A másik férfi minket nézett. Lassan futtatta körbe a tekintetét, alaposan végigmért mindenkit. A hideg is kirázott, ahogy összetalálkozott a tekintetünk. Élettelen, merev és rideg volt a pillantása. Semmi melegséget nem véltem felfedezni benne, mintha egy halott szemébe néztem volna. Abba bele sem mertem gondolni, hogy ezt miért tükrözi az arckifejezése.

– A lányok nem! – szólalt meg angolul, erős akcentussal, és az elöl ülő két lányra mutatott, akik most is topban parádéztak. A hangos és fegyelmet parancsoló hangra maguk elé kapták a táskájukat, úgy néztek katonára. A professzor gesztikulálva magyarázott most a másiknak. Biztosan a nagyhangú volt a rangidős, mert aki másodjára lépett fel a buszra, rá sem nézett az öregre, csak a felettesére figyelt. A felettes pedig elindult. Lassan jött felénk. Aaron rá sem hederített, olvasott tovább. Neki ez minden bizonnyal egy rutinnak számító rituálé volt, vagy totál érdektelen szituáció, én azonban rosszat éreztem.

Amikor mellettem haladt el, mintha hideg levegő csapott volna meg, egy kisebb borzongás futott át rajtam, és a szívem is gyors ütemre váltott. Lesütött szemmel a lábam bámultam, és bíztam benne, hogy nem talál semmi problémát, lemennek a buszról, és mehetünk tovább. Remegtem. Sajnos nem így történt.

Szúrós tekintettel, tüzetesen megvizsgált mindenkit, a levegőbe szimatolt, aztán horkantott egyet. A professzorhoz ment, intett a buszsofőrnek, és lementek a járműről. Fellélegeztünk. Viszont, amikor a tanár arcára néztem halálfélelmet láttam.

– Melyik rohadt kölöknél van fű? – morogta idegesen, aztán tébolyult arccal kapta el a legelöl ülő fiatal srác grabancát, megrázta, és újra kérdezte: – Kinél van kibaszott kannabisz?

A mellettünk ülő srác óvatosan emelte fel a kezét, mire az öreg nagyot sóhajtott, és sírásra hasonlító hanggal támaszkodott meg a buszsofőr ülésén. Furcsa volt, úgy éreztem, mintha szerepet játszana. Az imént valósnak véltem a félelmet a szemében, de akkor másképp viselkedett.

– Most át fognak világítani minket, mert megérezte az illatot. Gyerekek, testközelből fogjátok érzékelni a rezsim szigorát, gratulálok! – kezdett el tapsolni színpadiasan, majd a hatalmas szélvédő felé fordult, és bólintott a sofőrnek, hogy hajtson tovább.

Igazából nem értettem mi a probléma, hiszen Északon majdnem minden drog legális volt, talán törvényesen bevinni azért mégsem lehet.

De akkor a reptéren, hogy jutottak át?

Teljesen értetlenül álltam a történtek előtt.

– Idióta! – csapta nyakon Aaron a mellette ülő, bűneit bevalló srácot, mire az csak széttárta a kezét, és rémült tekintettel kapaszkodott az előtte lévő ülésbe. – Ez minimum jó két óra lesz, főleg, ha mindenkit elvisznek kihallgatni – mondta mérgesen.

– Ki-kihallgatni? Ez csak herbál, szaga sincs, sőt, nem is minősül drognak – szólt remegő hangon a fiú, majd rémülten nézett ki az ablakon. A busz lekanyarodott a sorompó után, és lassan követte az előtte masírozó katonákat.

– Honnan veszed, hogy kihallgatnak? – vetettem fel, és Aaronra néztem. Abszurdumnak hatott, hiszen csak gyerekek.

– Ez egy szigorú ország, itt mindent nagyon komolyan vesznek, cseszd meg! – mérgelődött, és a zsebébe tolta a telefonját.

– Szerintem csak kap egy ejnye-bejnye figyelmeztetést, mégiscsak fiatal. Ráadásul amerikai állampolgár, nincs hatalmuk felettünk bíráskodni. Maximum kitoloncolnak – próbáltam nyugtatni a srácot. Aaron megvonta a vállát.

– Gyerekek kövessétek az utasításaimat, ti meg öltözzetek már fel! – kiabált rá a prof újra a két lányra, akik halálra vált arccal ültek, és szorosan tartották maguk előtt puccos táskájukat. A felszólításra hirtelen előkapott mindkettő egy-egy cipzáras felsőt, és kapkodva, nyöszörögve húzták magukra.

– Nem lesz semmi probléma.

Olyasmit éreztem az öreg szavai mögött, ami nem tetszett. Nem hitt ő sem abban, hogy nem lesz semmi probléma, és sajnos én sem.

***

Miután bevezettek minket az első, hangárra hasonlító épületbe, mindenkit megmotozott egy fegyveres. A telefonokat kikapcsoltatták, elvették, majd zacskóba pakolták. Senki sem mert ellenkezni. Aaron lazának tűnt. Nem igazán tudtam hová tenni a mentalitását. Én majd’ meghaltam a félelemtől. Reszkettem, ahogy körbenéztem a szürke és élettelen helyiségen. Álltunk ott sorban, egymás mellett, akár a tornaórán, és remegve vártuk a "parancsokat". Sokkolt a felismerés, mintha egy koncentrációs táborban lennénk, és most kerülnénk rá az elkerülhetetlen halált osztó listára. Egyszerre volt horrorisztikus és nyomasztó az egész, de nevetségesnek is mondhattam volna. Éreztem, példát akarnak statuálni, hogy az amerikaiak ne vegyék félvállról egy idegen ország törvényeit.

Nagy robajjal nyílt a helyiség ajtaja, és egy kézikocsin tolták be a táskáinkat.

Vajon miért nem pakolták le a szállónál?

A rémülettől, hogy ennek már a fele sem tréfa, megszorítottam Aaron kezét.

– Nem lesz semmi baj, most mindent át kell kutatniuk – próbált nyugtatni. Nem higgadtam le, sőt, az aggodalmamat csak tetézte, amikor a társalgáskor az egyik katona dühösen vizslató tekintettel megállt előtte, és mivel Aaron erre nem reagált semmit, ordítani kezdett vele.

– Kérj bocsánatot! – súgott oldalról Smith professzor a hipszter srácnak, de ő csak megvonta a vállát.

– Baszd meg, húzott szemű geci! – röhögött a katona arcába. A fegyveresnek eltorzult fegyelmezett tekintete, felemelte a gépfegyverét, majd a puskatussal arcon vágta a fiút. Aaron mellém rogyott. Utána fordultam, hogy segítsek, de a katona rám kiabált. Beledermedtem a mozdulatba, és merev tekintettel néztem rá. A félelemtől a szemem megtelt könnyekkel, de el kellett engednem. Visszaálltam a sorba. – A kurva anyádat! – dünnyögte Aaron, köpött egyet, kiürítve szájából a vért, majd visszaállt a sorba, miközben az arcát törölgette.

Rezzenéstelen arccal néztem előre, mint egy kiképző táborban, és próbáltam nem elveszíteni a tartásom. Halálra rémültem ettől a közjátéktól.

A férfi, aki megütötte Aaront, beszélni kezdett, amit a prof fordított:

– Maradjatok csendben, és hagyjátok dolgozni a katonákat, aki megszólal, az így jár.

Smith professzor is reszketett a félelemtől. Elég sűrűn rángott meg a nyaka, és még gyakrabban pislogott. A legkisebb mozzanatra is felpillantott. Nem volt egyedül. Mindenkinek halálfélelme volt. Később, egy kisebb ajtón kilépett egy doktornőnek kinéző idősebb asszony; rikoltozva hadarta a szavakat.

– A fiúk vele, lányok maradnak! – tolmácsolta újra a prof, majd intett. A fiúk szó nélkül követték, Aaron kivételével.

– Aaron, menj már! – kérleltem, mert nem akartam, hogy tovább bántsák.

Az arca felpüffedt, az ajka felrepedt. A szeme haragos-szürkén villogott. Megsértették. A fejét rázta, és lecövekelt mellettem, majd a kezét az enyémbe kulcsolta. Ő is tudta, hogy ennek nem lesz jó vége. A két pláza lány sírva fakadt, Rose pedig csendben álldogált mellettük.

Az a katona, aki arcon verte, hangosan ráförmedt a srácra, és erőlködve ugyan, de olyan hangot adott ki, mint a karatézni készülő mesterek.

– Aaron, fiam, kérlek! – könyörgött neki Smith professzor.

Aaron rám nézett, tekintete félelemmel, haraggal telítődött, bármire képes lett volna. Erősen markolta a kezem, nem mozdult. Nem mertem megszólalni, féltem, hogy én is kapok egy maflást. A férfi biccentett, majd két, távolabb álló katona elindult felénk, megragadták a karjánál, de ő még akkor sem engedte el a kezem.

– Hagyjatok, mocskos, korrupt szarok! – ordította, végül aztán kicsúszott a keze az enyémből. Hasra estem a lendülettől, szinte magával sodort. Lassan néztem fel, láttam, hogy őrülten ficánkol az őt tartó fegyveresek fogásában, de nem tudott szabadulni. Vele az élen vonultak el a fiúk. Négyen maradtunk egy rakás fegyveres között, akiknek a nyelvét nem értettük.

Miután felálltam, leporoltam a ruhám, visszaigazodtam a sorba. Nem mertem a lányokra nézni, meg sem mertem szólalni, a levegőt is halkan vettem. Szökésről szó sem lehetett, hiszen az az életünkbe került volna.

Hová is mehettünk volna?

Az egyik katona övén megcsörrent a walkie-talkie, és amikor felvette, vigyázzba vágta magát, összekoccintotta a sarkát. Pár percet beszélt, aztán visszatette a szerkezetet a helyére, biccentett újabb két fegyveresnek, akik elindultak felénk.

A lányok hangos zokogásban törtek ki, ahogy karon ragadták őket, valamint nekünk is biccentettek, hogy kövessük őket. Mint jó nyáj, lépdeltünk a három fegyveres után. Minket egy ajtóval arrébb vezettek, mint a fiúkat. Vacogtam a rémülettől.

Egy fapadlós, barnára mázolt szobába érkeztünk, ahol asztalok és székek voltak. Mintha ebédlő lett volna. Az egyik lányt lenyomták a székre, tehát mi is gyorsan leültünk a legközelebbi bútordarabra. Magunkra hagytak minket.

– Én elmegyek innen! – pattant fel Rose a maga ötven kilójával, és öles léptekkel indult meg az ajtó felé, de mielőtt kinyitotta volna, hangosan csippant felette valami riasztó szerűség.

– Mi a szart csináltál? Most itt halunk meg mindannyian! – tette a fülére az egyik cicuska a kezét.

A hangos szirénázásra visszajöttek a katonák, és Rose-t a karjánál fogva kapták el. A vékony lány próbált ellenállni, de vajmi kevés esélye volt ellenük.

Felemelkedtem a székről, hogy segítsek neki, de egy harmadik katona rám ciccegett, ezért visszaültem a helyemre. Ordítani kezdtek, majd egyikőjük a háta mögött összekulcsolta a kezét, míg a másik elővette a "telefonját", és rövid beszéd után hatalmasat ütött a lány arcára. Rose feje oldalra bicsaklott, és a falra fröccsent az orrából előtörő vér, azután a másik oldalról is hatalmasat kapott. Nyöszörögni kezdett, és a földre esett. A katona elengedte a kezét, majd belerúgott.

– Úristen, nem akarok meghalni! – sikoltott fel a barna hajú lány.

– Hallgass, kérlek, ne hergeld őket! – próbáltam csitítani, de nem reagált, és tovább hisztériázott.

– Engedjenek el minket! – kiáltott újra, majd karon ragadta a barátnőjét, és rángatni kezdte. Meglepő módon a szőke pofon csapta, és szipogva ugyan, de visszaült helyére. A barna, kerek szemmel, taknyosan és könnyes tekintettel nézett rá, ledöbbent. Mi mindannyian az életünket féltettük, és felismertük a helyzet súlyát. Ő nem.

A "felvigyázó" biccentett a másik két katonának, akik otthagyták a kábult Rose-t a padlón, és a barna lány felé indultak. Nem volt ideje reagálni. Megfogták, és az asztalra nyomták. Arra az asztalra, aminél mi ültünk. Rúgkapált, sikoltozott. Az egyik katona erősen megmarkolta a karját, befogta a száját, míg a másik megragadta a nadrágját, aztán lerántotta róla a fehérneműjével együtt.

Azt hiszem ekkor pergett le előttem az életem, hogy én is így végzem majd. A szívem úgy kalapált, hogy azt hittem, kiugrik a mellkasomból. Nem tehették azt vele!

A barna lány könyörögve szipogott és a fejét rázta. A lábát összezárva próbált védekezni. Nem járt sikerrel. A férfi megszorította a vádliját, széttárta a lábait, és erősen lefogta. A másik kezével az övét bontotta. Itt csuktam be a szemem, és már csak a sikoltást, valamint az asztallábak csikorgását hallottam. Éreztem, ahogyan mozog az egész. Gyorsan, majd lassan. Aztán csend lett, majd újra ismétlődött minden. A másik katona is birtokba vette a barna lány testét. Akkor már egy hang sem jött ki a torkán. Csendben volt, tűrt, és végezetül elhányta magát.

Kinyitottam a szemem, és akkor megláttam, ahogy a földön fekszik pucér altesttel, és a hányása felett görnyed. A lábán vér folyt, meggyalázott teste reszketett. Az ajkamba haraptam, de olyan erősen, hogy kiserkent a vérem. Sírni tudtam volna, ordítani, de nem mertem. Ekkor az egyik katona karon ragadott. Lehunytam újra a szemem, tudtam, hogy most én jövök, hiába viselkedtem jól, meg fognak gyalázni az isten háta mögött, és nem tehetek semmit ellene.

2. fejezet

Nem voltam az az ember, aki hisz Istenben, de akkor elmondtam egy imát, reméltem, hogy létezik és meghallgatta a könyörgésem. Hálálkodtam felé, amikor kivonszoltak a teremből, és belöktek egy cellaszerűségbe. Nem piszkáltak, nem fogdostak, csak bezártak és elmentek. Mégis azt éreztem, hogy ezzel még nincs vége. Valahogy tudtam, még nagyon az elején tartunk a szörnyűségeknek, a borzalmas rémségeknek.

Szabadjára engedtem a sírást. Először nem mertem, csak a könnyem folyt, később már zokogtam. A fejemet a falnak vetettem, és reménykedtem, hogy másnak nem esett baja. Szegény cicuskával és Rose-zal csúnyán elbántak. Bele sem tudtam gondolni, hogyan tudják a történteket figyelmen kívül hagyni; és abban a pillanatban szöget ütött a fejembe: nem fognak minket elengedni. Hiszen nem egy ember tűnt már el ebben az országban. Amerikai állampolgárok is. Megráztam a fejem, hogy nem, ez nem lehetséges. Jó néhány emberről van szó, nem egyről. Nem, nem, ezt nem csinálhatják meg! Naiv voltam…

Próbáltam aludni. A szemhéjam mázsás súlyként nehezedett a szemgolyómra, de a félelem nem hagyta megérkezni az álmot. Fogalmam sem volt hány óra lehetett, semmi nem jelezte az idő múlását, és senki nem jött a közelembe, csak nagy sokára. Éppen az alvás határán voltam, amikor kulcscsörgést hallottam, azonnal kipattant a szemem.

Egy figyelemre méltó, magas férfi és két katona állt a cella ajtaja előtt. Nem láttam még őket, nem volt ismerős az arcuk. Csak ültem a régen még ágynak nevezett bútoron, a papírvékony matracon, és pislogtam. Nem mertem mozdulni, csak figyeltem őket.

A "főúr" csak állt a háta mögött összekulcsolt kézzel és várta, hogy az egyik katona kinyissa az ajtót. Amaz tüsténkedett is, és meghajolva tárta ki a férfi előtt. Egyedül lépett be. Összeszorult a torkom, nagyot nyeltem, a szívem vadul zakatolt. Ezernyi gondolat futott át az agyamon, és reménykedtem, hogy engem nem fog senki sem bántani, hiszen jól viselkedtem, illetve újságíró voltam, vagyis nem volt semmi közöm a csoporthoz. De ez nem nyomós indok, ugye.

A magas férfi lassan lépett elém, és tüzetesen szemügyre vett. Zavarba jöttem, szemérmesen magam elé kaptam a kezem.

– Miss Hilson – szólalt meg. A nevemet hallva, ijedten felkaptam a fejem. A hideg rázott, és ez nem csak annak volt betudható, hogy álmos voltam. Komolyan szorongtam. – Kérem, fogadja elnézésünket a kellemetlenségekért. Főleg azért az öhm... incidensért ott, a kihallgatóban. A két katonát eltávolítottam a szolgálatból – folytatta angolul. Nem igazán törte a nyelvet, akcentus nélkül, tisztán beszélt. Meglepő volt. – Kisebb mennyiségű marihuánát találtunk az egyik társánál, vissza kell magukat toloncolnom Dél-Koreába. Nem lehet sem délen birtokolni, sem a határ közelébe vinni semmilyen kábítószert, hiába legális itt, északon. Kisebb problémák adódtak az iratokkal, és amíg várakoznak, egy átmeneti szálláson kell tartózkodniuk. Természetesen önt igyekszünk minél gyorsabban visszajuttatni, mivel nem hiányzik a médiavisszhang.

Ekkor újból felnéztem, mert addig csak a nadrágját figyeltem. Úgy éreztem, ő nem fog bántani. Sötétbarna katonai ruhában, magasszárú katonai bakancsban volt, és mégsem úgy nézett ki, mint az eddig látott katonák. Az arca megtörtnek látszott, alig pislákolt benne valami érzelem. Olyan fásultnak tűnt, mint aki nem akarja ezt a „munkát”. Megnyerő arcéle és rövid, fekete haja keretbe foglalta barna, őzikés vágott szemét. Az ajka vékony volt. Tekintélyt parancsoló kiállása volt. Ha nem így, ilyen körülmények között találkozunk, még azt is mondtam volna, hogy csinos férfi. Amikor a szemébe néztem, nem uralkodott el rajtam a nyugtalanság. Ez az ember nem akart bántani senkit, legalábbis ez volt a benyomásom.