Alexander G. Th omas

MÁSODIK ÉLETEK

Alexander G. Th omas

MÁSODIK ÉLETEK

A Tesla-hadművelet 2.

– regény –

Noran Libro

Budapest, 2016

ISBN 978-615-5667-10-7

Minden jog fenntartva

© Matuscsák Tamás, 2016

© Noran Libro Kiadó, 2016

A műben szereplő személyek, helyszínek és események

túlnyomó többsége valóságos, ám a regény cselekménye fi kció.

Vagy talán mégsem?!

„Én vagyok a világ világossága.

Aki követ, nem jár többé sötétségben,

hanem övé lesz az élet világossága.”

(János evangéliuma 8,12)

1. fejezet

RÉMES ÁRNYAK

Budapest, 2011. augusztus

A rendőrség speciális egységének tagjai szomorú arccal hozták a felszínre a tizedik kis tetemet is. A pincefeljárót és környékét előzőleg fekete műanyag fóliával gondosan elfedték a kíváncsis-kodó tekintetek elől, és a Petőfi Sándor utca teljes gépkocsi- és gyalogosforgalmát lezárták. Nem sokkal korábban a Haris-bazár egykori földalatti raktárainak azelőtt még fel nem tárt részét egy üzletember azért vásárolta meg az önkormányzattól, hogy ott egy különleges idegenforgalmi látványosságot hozzon létre. A szük-séges engedélyek beszerzését követően a földmunkások elkezdték kihordani a második világháborús bombatámadás okozta törme-léket, amely szinte teljesen kitöltötte a hajdanvolt áruház alagsorát. A dolgozóknak alig néhány órányi munka után azonban már le kellett állniuk, mivel egy férfi holttestére bukkantak, aki körül úgy hevertek egy összetört versenyzongora darabjai, mintha a hangszer egyenesen az égből pottyant volna a szerencsétlen ember fejére. A rendőrség különlegesen képzett farkaskutyája még tíz további holttestet talált a romok között, egy nagy kupac furcsa rézalkatrész alatt, csupa kisgyermekét.

Budapesten nem különösebben ritka dolog, hogy egy-egy épít-kezés földmunkái során a második világháború vagy az ’56-os felkelés áldozatainak maradványai kerülnek elő, ezért nem is szoktak nagyobb feneket keríteni a dolognak, rövid kutatómunka után általában csak csendben nyugalomba helyezik a csontokat, ez az eset azonban más volt. A nyomozóknak a felnőtt férfi azono-sításával rendkívül könnyű dolguk volt, mivel az elrongyolódott

– 9 –

ruháiból egy csaknem kifogástalan állapotú arcképes igazolvány is előkerült, amelyből egyértelműen kiderült, hogy a lezuhanó hang-szer egy Müller Lipót nevű volt műegyetemi tanár számára hozta el a halált. Azonban az ügy a tíz kisgyermek holtteste és a különle-ges rézalkatrészek miatt a megszokottnál sokkal rejtélyesebb volt, ezért néhány hét elteltével a rendőrség a nyilvánossághoz fordult. Az esetet bemutatták a bűnügyekkel foglalkozó tévéadásokban és újságokban, arra kérve a lakosságot, hogy amennyiben valaki ren-delkezik a történtekkel kapcsolatban információval, lépjen mielőbb kapcsolatba a hatóságokkal. A tetemek fellelését követően azonban hónapokig senki sem jelentkezett…

ڡ

– Edit néni, tessék jönni vacsorázni! Nem szólok még egyszer! – kiabált be Ágika az Amerikai úti Szeretetkórház második emeleti folyosójáról a Hármaska szobájába. A fi atal nővér harminc, élete vége felé járó asszonyt próbált összeterelni az étkezéshez, de ez most még a szokásosnál is nehezebben ment. Korábban hárman látták el az emeletet, de néhány héttel ezelőtt egyik kolléganőjük ötszörös fi zetésért Izraelbe ment dolgozni, egy másik pedig ma reggel beteget jelentett, ezért Ágika egész nap egyedül küszkö-dött a rábízottakkal. Legtöbben közülük agyér-elmeszesedésben szenvedtek, sokan az őket látogató rokonaikat sem ismerték fel, néhányan pedig olyan dolgokon mentek keresztül fi atalkorukban, ami jóval korábban elvette a józan eszüket. Edit néni is ez utóbbiak közé tartozott.

Valaha gyönyörű nő lehetett, mivel még most is, közel a kilencvenhez, fi nom, intelligens arca és karcsú, nőies alakja volt. Ám annak idején éppen ez lett a veszte. Egyszer elmesélte Áginak, hogy a deportálás után az auschwitzi tábor legénységi bordélyába került, és átélte mindazt, ami ezzel járt, és aminek következtében a háború után valóságos roncsként került haza. Az orvosok intézményről intézményre küldözgették, de nem tud-

– 10 –

tak igazán segíteni rajta. A többi beteggel és az ápolókkal alig kommunikált, depresszió és hallucinációk gyötörték, és leginkább csak csendben ült egy fotelben, keresztrejtvényt keresztrejtvény után fejtve. Az emberi elme egyik hihetetlen csodája, hogy egy asszony, aki jóformán minden egyébre alkalmatlan, miként tudja a legnehezebb rejtvényt is tíz percen belül megoldani – bár erre a képességére egyedül Ági nővér fi gyelt fel, aki az újságokat hordta neki. A többiek alig törődtek vele, aki a Lipótmező bezárását követően került hozzájuk, mivel nem akadt más intézmény, amely befogadta volna. A légynek sem ártott, „csupán” teljességgel ki-zárta magát a társadalomból.

Ágika megleste, hogy Edit néni naponta többször is leszökik a kertbe, ahol titokban egy cicát etet, akivel remekül el tud „beszél-getni”. A nővér elmondta a néninek, hogy tud a macskáról, és arról is, hogy rendszeresen táplálja, ami teljességgel házirendellenes, de ő hallgatni fog róla, mivel látja, hogy ez az egyetlen öröm maradt meg az életében. Edit néni ettől kezdve bizalmába fogadta Ágit, és néha még beszélgetni is hajlandó volt vele, amit mással sosem tett, kivéve persze Nyolcadik Takács Mancit, ahogy a cicát elnevezte.

Ágika, miután már mindenkit megvacsoráztatott, és leszedte az asztalokat is, visszatért a Hármaskához. Edit nénit szokás sze-rint újsággal a kezében találta, de az idős hölgy szokatlan módon most nem a keresztrejtvénnyel foglalkozott, hanem végtelenül elkeseredett tekintettel a hátlapon lévő cikkre meredt.

– Mi a baj, Edit néni? – kérdezte Ági aggódva, mivel még sosem látta ennyire nekibúsulva védencét, akin most látszott csak meg igazán valódi kora. A hideg neonfényben szinte átlátszónak tűnő, barázdált arcából refl ektorként világítottak égszínkék, fátyolos szemei. Nem válaszolt a kérdésre, ezért Ági megsimogatta a karját, és újra próbálkozott.

– Hogyhogy elolvasta az újságot? – Az idős hölgy ezernyi ránca mintha most még sötétebbre váltott volna. Látszott, hogy leg-szívesebben sírva fakadna, ha maradt volna még könnye. Kor tyolt

– 11 –

néhányat a pohár vízből, amit a nővér adott neki. Igyekezett meg-nyugodni, azután intett Áginak, hogy üljön az ágya szélére. Ivott még egy kis vizet, majd nagyon halkan megszólalt.

– Mesélek neked valamit, de kérlek, próbáld meg elhinni! Tu-dom, hogy itt engem mindenki teljesen bolondnak néz, pedig nem vagyok az, csak utálom az embereket, amire minden okom meg is van… – kezdte, azután újra elhallgatott. Ágika két tenye-re közé fogta a néni parányi, jéghideg kezeit, és szeretetteljesen megdörzsölte őket.

– Persze, hogy nem bolond, Edit néni, én tudom! És megígérem, hogy el fogom hinni, bármit is mondjon.

– Köszönöm! – merített erőt a néni, és megköszörülte a torkát. – Először is, olvasd el ezt a cikket! Egészen rövid… – nyújtotta oda a néhány héttel korábban megjelent újságot, amely beszámolt arról, hogy egy belvárosi pincéből egy felnőtt és tíz gyermek maradványai kerültek elő, és az esettel kapcsolatban a hatóságok felvilágosítást várnak, mivel tanúk nélkül nem tudnak a rejtély nyomára akadni. Ági gyorsan végzett a cikkel, és kérdően nézett a nénire.

– Engem egészen mostanáig ez a tíz gyerek éltetett. Annyira reméltem, hogy ők legalább megmenekültek… – mondta Edit néni, és végre kitört belőle a sírás.

ڡ

Amikor újra meg tudott szólalni, elmesélte, hogy 1944 nyarán egy volt kolléganője apja, aki valaha a Titanic utasait mentő Carpathia hajó egyik rádiósa volt, rezgéseket érzett a gettó utcakövein, ame-lyeket egyértelműen morzejelekként azonosított, ezért lejegyezte őket. Ezeket a jeleket aztán Edit néni – a barátnője és a főrabbi segítségével – fejtette meg. Egy mentőakcióról volt szó az üzenet-ben: valaki megkísérelt kiszöktetni tíz tehetséges kisgyermeket a fogságból, és biztonságba próbálta helyezni őket. A négy lány és hat fi ú az utasításoknak megfelelően el is ment a találkozóra, ami után nem érkezett többé hír felőlük.

– 12 –

A gyerekek valamennyi hozzátartozója és a rabbi is elpusztult a háború alatt, így már csak Edit néni emlékezhetett erre a tör-ténetre, aki pusztán azért élhette túl a koncentrációs tábort, mert szépsége miatt a német katonák inkább kedvüket töltötték rajta, mintsem kivégezzék. Ezért is váltig remélte, hogy legalább a kicsik elkerülték a poklot. Főként barátnője kislánya, Lujzika, az apró hegedűművész járt azóta is gyakran a fejében, így végtelenül el-keseredett az újságcikket olvasva.

A fi atal gondozónő tudta magáról, hogy nem túl okos lány, ám azzal is tisztában volt, hogy a munkája révén olyan emberismeretre tehetett szert, amivel nagyon kevesen büszkél-kedhetnek. A néni pedig olyan részletességgel, akkora átéléssel mesélte el a múltat, hogy Ági biztos volt a történet valódiságá-ban, bármennyire is valószínűtlenül hangzott. Másnap felhívta a rendőrséget, és elmondta nekik mindazt, amit a Hármaskától hallott. A nyomozó nem akarta elhinni az idős asszony meséjét, annál is kevésbé, mivel Edit néni még beszélni sem volt hajlandó vele, amikor az őrnagy kiment az otthonba, hogy személyesen is meghallgassa. Mivel a talajrezgésekkel küldött üzenet végképp lehetetlen dolognak tűnt a rendőr számára, ezért erre külön is rákérdezett a szakértőjüknél. Meglepetésére a témában jártas mérnök felvilágosította, hogy egy Nikola Tesla nevű feltaláló már egy jó évszázaddal korábban eredményesen végzett ilyen jellegű kísérleteket, bár később maga is a rádióhullámokkal való információátvitelt részesítette előnyben.

A rendőrség azzal zárta le az ügyet, hogy minden valószí-nűség szerint egy elbocsátott műegyetemi professzor, bizonyos Müller Lipót réz alkatrészekből olyan berendezést rakott össze, amellyel morzejelszerű talajrezgéseket tudott kelteni, majd ily módon üzenetet küldött a gettó lakóinak, ahonnan valahogyan kiszöktette és a Haris köz egyik pincéjében rejtette el a kicsi-ket, mígnem egy bombatalálat következtében valamennyien szörnyethaltak. Majdnem kitalálták tehát, hogy mi történt. Majdnem…

– 13 –

ڡ

Szingapúr, 2011. október

– Én ezt akkor sem értem! – csattant fel újra Olivér, rövid időn belül harmadszor. Menyasszonya, Szilvi is értetlenkedve dörzsölte álmos szemeit. A fi atalok éppen elaludtak, amikor megcsörrent a telefon. Eddig a rendőrség nem szólt nekik a pincében talált maradványokról, mivel meg akarták várni a vizsgálat végét, most azonban a nyomozó kötelességének érezte tájékoztatni Olivért, a pince tulajdonosát a szomorú esetről. Az őrnagynak arról persze fogalma sem volt, hogy a hívott mobil a világ másik végén cseng ki, ahol már éjszaka van.

Az építési munkálatokat a hatóságok csak a tetemek elszál-lításának napjára állították le, így a felújítást végzők közül sem szólt senki Olivérnek arról, hogy mi zajlott le néhány hete a Haris közben. Nem akarták feleslegesen zavarni ezzel, hiszen az építkezés nem szenvedett jelentősebb késedelmet, ezért a férfi t és kedvesét most teljesen feldúlta a váratlan hír, az egyetlen személy pedig, akitől esetleg magyarázatot kaphattak volna erre a rejtélyes ügyre, két emelettel lejjebb aludt, egy különlegesen kialakított pihenőszobában. Más körülmények között valószí-nűleg felkeltették volna, ám most, bármennyire is furdalta az oldalukat a kíváncsiság, nem ébreszthették fel a férfi t a mester-séges kómából. Várniuk kellett, ha nehezükre esett is. Addig azonban naponta újabb és újabb teóriákkal rukkoltak elő, és próbálták megérteni a teljességgel felfoghatatlan helyzetet. Még az is eszükbe jutott, hogy talán csak mese az a valószínűtlen tör-ténet, amit a férfi magáról mondott, ám ezt a lehetőséget gyorsan elhessegették.

Szilvi tudta nehezebben megemészteni a helyzetet, aki az inter-net segítségével már rátalált kilenc egykori gyerekre azok közül, akik a rendőrség állítása szerint a II. világháború során, azaz közel hét évtizeddel korábban kivétel nélkül meghaltak. Azok pedig,

– 14 –

akikkel beszélt, mind megerősítették a férfi állításait, sőt még az éves találkozójukra is meghívták mindhármójukat…

– De akkor hogy is van ez az egész? – kérdezgették egymást Olivérrel, ám egyelőre hiába, mert az érintett nélkül nem lehetett megoldani a rejtélyt. Megbízást adtak a pesti ügyvédjüknek a rossz emlékű pince értékesítésére, mivel már amúgy is feladták az azzal kapcsolatos eredeti tervüket. Az új klinika beindítása és a tudós körüli tennivalók felemésztették minden idejüket, a Szingapúr és Budapest közötti távolság pedig amúgy is nehézkessé tett volna egy ilyen vállalkozást, most pedig mindehhez hozzá jött még a gyászos emlék is…

ڡ

Amikor négy hónappal korábban sikerült felébreszteni közel hét évtizedes hibernációjából Nikola Teslát, akkor a férfi legelőször Szilvit pillantotta meg, aki egykori szerelmének tökéletes hason-mása volt. Olyannyira megtévesztő volt ez az egyezés, hogy a még igencsak zavarodott tudós hirtelenjében azt hitte, egykori szíve választottjával találkozik – talán már valahol a másvilágon…

Hamarosan tisztázták azonban ezt a félreértést, sőt azt is ki-derítették, hogy Szilvi valójában Tesla és egyetlen szerelme, Pau-lina ükunokája, ami egyrészt megmagyarázta a két nő már-már valószínűtlen hasonlóságát, másrészt érthetővé tette azt a külön-legesen erős érzelmi hullámot, amely a lány és Tesla között egy szempillantás alatt keletkezett.

Visszafejtve a rokoni szálakat kiderült, hogy Szilvi Tesla valami-kori pincebeli fi atal segítségének, Ivicának az unokája. Erre a Szilvi szobájának falán lógó bekeretezett, megsárgult újságcikkből jöttek rá, amely régen a lány nagyapjának egyik kedvenc emléktárgya volt. Szilvi megőrizte és gyakran nézegette a Színházi Újság cikkét, amely fényképes illusztrációkkal számolt be a patialai maharadzsa és egy gyönyörű magyar színésznő esküvőjéről, ahol a fotókon az ifj ú páron és varázslatos Rolls Royce Jonckheere autójukon kívül

– 15 –

az indiai nábob híres nyakéke is látható volt. Tesla jól emlékezett még arra a napra, amikor bujkálásuk idején az őket segítő, akkor tizenöt éves Ivica a Belvárosi Színház pincéjében rábukkant a lapra, és lelkendezve mutatta meg nekik azt. A Szilvivel folytatott rövid beszélgetés alapján egyértelművé vált, hogy Ivica a tudós Paulinával folytatott törvénytelen kapcsolatából származó, később Adorján János néven híressé vált repülős egyedüli gyereke volt, így tehát Szilvi valójában Tesla ükunokája…

Az idős feltaláló a fi ataloktól visszakapta azt a zománc minia-túrát is, amely Paulinát ábrázolta, és sokáig zsebórájának fedelét díszítette, majd a teleportációnál kapott fontos szerepet, végül pedig Olivér akkor talált rá a pincében a romok között, amikor felfedezte a tudós hibernálódott testét. Tesla visszaépítette a kis képet az órájába, így ismét bármikor megnézhette egykori sze-relme arcképét, amikor csak kedve volt hozzá. És ez elég gyakran megesett vele…

ڡ

Az ébredést követően Olivér folyamatosan ellenőrizte Tesla álla-potát, miközben jutott idejük megbeszélni azt a sok mindent, ami összekötötte őket. Sok szó esett Nikola legfőbb segítőjének, Gorán atyának a kódexéről is, amelynek révén Szilvi és Olivér először találkozott egymással, mivel a fi ú el akarta adni az imakönyvet, és a lány volt az aukciós cég szakértője. Az e könyvben talált titokzatos bejegyzés alapján találtak rá aztán a hibernálódott tudósra is az egykori Haris-bazár tágas pincéjében.

A kódexet Olivér a nagyapjától örökölte, akiről néhány héttel az aukció előtt derült csak ki, hogy a háború alatt egy nyilas ki-végzőosztag tagja volt. Joggal feltételezték, hogy az eltűnt papot is ő gyilkolta meg, és ilyen módon tett szert az értékes kötetre.

Mivel Tesla állapota a hosszú kényszerpihenő ellenére kifo-gástalannak tűnt, Olivérék lassan belekezdhettek új életük szer-vezésébe. A fi ú Gorán imakönyvének eladásából óriási összeghez

– 16 –

jutott, amely révén megvalósíthatta régi álmát, egy saját hibernációs klinikát. Volt ugyan némi lelkiismeret-furdalása a kódex eredete miatt, ám úgy gondolta, hogy jó célra használja a pénzt, így túl-tette magát ezen. Sokat beszélgettek Szilvivel arról, hogy vajon mi lehetett az oka annak, hogy a könyvritkaság ilyen mérhetetlenül sok pénzért kelt el, a hasonló művek értékének sokszorosáért. Bármennyit is gondolkoztak azonban ezen, nem tudtak rájönni az okára.

A hibernációs klinikát a roppant költséges eljárást megfi zetni képes kínai, indiai és orosz milliárdosok számára is könnyen el-érhető és számos más előnyt is felmutató Szingapúrban szerették volna létrehozni, ahol az interneten már korábban kinéztek egy renoválásra szoruló épületet. A ház eredetileg a Hoe Hean Club, a leggazdagabb kínai kereskedők egyesületének székhelye volt, amely alapvetően a közös étkezések, beszélgetések és a madzsong nevű társasjáték céljait szolgálta, de nagy földalatti helyiségekkel is ren-delkezett, ami jól jött a klinika céljaihoz. Budapestről lelevelezték az adásvétel részleteit és az egyéb adminisztratív teendőket az ázsiai ügyvédjükkel, aki az ottani ügyeiket intézte, majd amikor már biztosak lehettek abban, hogy Tesla egészségesen vészelte át a hibernációt és az ébredést, akkor Katira, Olivér exbarátnőjére és asszisztensére hagyták a tudóst, és elutaztak Ázsiába, hogy lebonyolítsák az ügyletet, és elindítsák a szükséges átalakítási munkákat. Abban maradtak, hogy egy hónappal később Tesla is követi őket, amikor már kellőképpen erős lesz egy ilyen hosszú útra, és addigra megfelelő papírokat is beszereznek majd a számára. Amikor aztán visszatértek érte Budapestre, a tudóst kirobbanó formában találták, bár mintha megváltozott volna…

ڡ

Miközben Tesla 1944 januárjában New Yorkból Budapestre tele-portálta magát, egyes testrészei, így a bal karja, a jobb lába és az egyik szeme is áldozatul estek a kissé túlságosan szűkösre mére-

– 17 –

tezett berendezésnek, amelyet szállodaszobája egyik szekrényében rejtett el, hogy az őt állandó megfi gyelés alatt tartó FBI-ügynököket és náci kémeket kijátssza.

A teleportáció viszont egy roppant kedvező mellékhatással is járt: a tudós életkora megfeleződött, így biológiai szempontból nagyjából negyvenhárom évesnek megfelelő állapotban került 1943 januárjában Magyarországra, majd negyvenöt éves kora körül hibernálódott, 1944 nyarán. A bomba hideg fogságában lelassult anyagcseréje miatt viszont az azóta eltelt hét évtized alatt összesen csak kevesebb, mint kétévnyit öregedett. Ám amikor Olivérék alig egy hónap távollét után visszaérkeztek Budapestre, azt vették észre, hogy a tudós ébredése után mintha egyszerre csak gyors ütemben öregedni kezdett volna.

– A természetet nem lehet örökké becsapni… – summázta Kati a véleményét, aki szerint a folyamat még egyre gyorsulni is látszott. Nem találtak megoldást erre a problémára, de egyelőre nem befo-lyásolta terveiket, így mind a négyen kiköltöztek Szingapúrba. Úgy határoztak ugyanis, hogy Katit is magukkal viszik, aki hatalmas szakmai segítséget jelenthetett a klinika beindításához, ráadásul a kezdeti féltékenykedés után remekül összebarátkozott Szilvivel.

Szilvi kiváló érzékkel hozta rendbe a Duxton Hill-i épületet. A domboldalon álló, piros tetejű, fehér, pagodaszerű ház alsó két szintjén alakították ki a hibernációs részleget és a roppant elegáns, de visszafogott tárgyalókat és irodákat; a második emeleten pedig Kati és a többi alkalmazott számára néhány kellemes garzonlakást rendeztek be. Ugyanitt kapott Tesla is egy nagyobb lakrészt, míg a teljes legfelső szintet Szilvi és Olivér lakása foglalta el, amelynek teniszpályányi teraszáról lélegzetelállító panoráma nyílt a város kikötőjére és a nyílt tengerre.

Szilvi mindig is nagyon kedvelte az ázsiai stílust, és most ala-posan kiélhette elképzeléseit. Bambusz és tíkfa, illetve márvány és ében kombinációjából hozta létre otthonukat. Olivér nem szólt bele az átalakításba, őt a klinika kötötte le. A legapróbb részletekig előre megtervezte az egyes helyiségek kialakítását, így csak meg kellett

– 18 –

rendelnie a szükséges eszközöket, és felügyelnie a beszerelésüket. Mindeközben persze nem feledkeztek meg Tesláról sem.…

ڡ

A feltaláló hiányzó végtagjait átmenetileg még az annak idején a Haris-pincében saját maga által készített műkarral és műlábbal helyettesítették, ám ezek most csak esztétikai pótlást jelenthettek, mivel olyan súlyosan károsodtak a bomba, majd a több évtizedes hibernáció következtében, hogy nem működtek, csak mozdulatla-nul lógtak, ezért Tesla átmenetileg ismét tolószékbe kényszerült. Tönkrement műszemét is el kellett távolítani, ami miatt üres szemgödrét újfent fekete kötés fedte.

Sokat tanakodtak azon, hogy miként pótolják a hiányzó szer-veket. Tesla megint csak maga készítette művégtagokra gondolt, de Olivér az interneten olyan ultramodern biomechanikus proté-ziseket mutatott neki, amelyek már sokkal fejlettebb technológiát alkalmaztak, így sokkal hosszabb ideig tudtak egy feltöltéssel is működőképesek maradni, mint az annak idején a tudós által ké-szítette végtagok, és sokkal valósághűbb mozgást tettek lehetővé. Ám végül mégsem ezt a megoldást választották. Kati talált egy igen érdekes kísérletről szóló cikket, és elhatározták, hogy utána-néznek ennek a futurisztikus lehetőségnek, amely elvileg tökéletes eredményt ígért. Felvették a kapcsolatot a bostoni egyetemmel, amely kidolgozta az eljárást, és Olivér jelentős összeget ajánlott fel a számukra arra az esetre, ha ő lehet az első, aki emberen is kipróbálhatja a pofonegyszerű, mégis varázslatos módszert. A ku-tatók örültek, hogy lehetőségük nyílik a tesztelésre, így belementek az alkuba.

Az egyetem elküldte a megfelelő eszközöket és anyagokat, amelyet már mindannyian izgatottan vártak. Amikor befutott a kisteherautó, amely a csomagokat szállította, Tesla kerekesszékével kigurult a kocsihoz, hogy személyesen ellenőrizze, minden épség-ben megérkezett-e. Nagyon várta már, hogy ismét használni tudja

– 19 –

valamennyi végtagját, ezért kissé csalódottan vette tudomásul, hogy az összes holmi elfért egy hajóbőrönd-méretű dobozban, amelyhez kiegészítésképpen csupán egy húsz liter sárgás folya-dékot tartalmazó tartály érkezett. Olivér és Kati összeszerelték az átlátszó hengert, az úgynevezett biodobot, amit átlátszó csö-vek kötöttek össze azzal a vezérlőegységgel, amely szabályozta a keringetett folyadék hőmérsékletét, oxigén- és pH-összetételét, valamint néhány egyéb értékét is. Kipróbálták a szerkezetet, és minden tökéletesen rendben működött. Ám most jött még a dolog nehezebbik része…

ڡ

Volt valami, amiről eddig nem beszéltek Teslával, mert féltek a tu-dós ellenállásától, pedig elkerülhetetlen lépésnek tűnt. Meg kellett őt győzniük arról, hogy hat hónapra újabb mesterséges kómába altathassák, mivel a beavatkozáshoz végtagcsonkjait ennyi időn át tökéletes mozdulatlanságban kell tartani. A feltaláló először elkeseredetten próbált kibújni az altatás alól, mondván, hogy már eddig is túl sok időt töltött hibernálva, ám végül is beadta a derekát, mivel megértette, hogy az ő érdekében van minderre szükség.

– Remélem, hogy én leszek az új Damaszkuszi Szent János! – mondta kissé talányosan, miután megtudta, hogy mit próbálnak ki rajta. Másnap reggel elaltatták. Végtagjait rögzítették a hengerekbe, és amikor már egyenletesen lélegezve aludt, bekapcsolták a stimu-láló berendezést. A végtagcsonkok a sterilizáló földöntúli UV-lila és a stimuláló lámpák borostyánsárga fényében merültek a folyamatos pezsgéssel keringetett sárgásbarna folyadékba, amely valójában tisztított magzatvíz volt. A módszer tulajdonképpeni lényege ugyanis abban állt, hogy az anyaméhéhez hasonlatos állapotot szimulálva próbálták becsapni a szöveteket, és fényérzékennyé tett őssejtek felhasználásával olyan módon újranöveszteni a vég-tagokat, ahogyan a természet például a tengeri csillagok letört ágaival is teszi…

– 20 –

ڡ

A hat hónap alatt Olivérék beindították a klinikát, ahová gyorsan befutottak az első érdeklődések is. Meglepően sok olyan gazdag ember akad a világban, aki valamilyen gyógyíthatatlan betegség-ben szenvedve, vagy csak ettől tartva elgondolkozik azon, esetleg megkockáztat egymillió dollárt, hogy közvetlenül halála után lefagyasszák és elraktározzák mindaddig, amíg a tudomány eljut arra a szintre, amikor az orvosok már képesek lesznek újra életre kelteni és meggyógyítani őket.

Pénzt azonban sokáig senki sem tett le közülük, mivel egyikük sem akart a legelső lenni, ami azonban egyelőre nem zavarta Oli-vért, mivel a kódexért kapott vételárból még igen komoly összeg maradt a számláján, ugyanakkor tudta, hogy ha egyszer beindul az üzlet, akkor gyorsan megtérülnek a befektetései. Eközben Szilvi eleget tett Tesla kérésének, hogy kutassa fel a valamikori gye-rekeket, akiket társaival közösen megmentettek. Ez az internet segítségével viszonylag könnyű feladat volt a lány számára, hiszen valamennyien jó nevű tudósok, művészek lettek.

Nikola az altatása előtt megtanulta az internet használatát, és kivételes agya szivacsként szívta magába az elmúlt évtizedek eseményeit, technikai újításait és minden egyebet, amit csak meg akart tudni a hibernációban töltött évtizedekről. Felfedezte saját találmányai fényes utóéletét. Tulajdonképpen magát az internetet is saját egykori ötletének továbbéléseként könyvelhette el, hiszen a képek, hangok, szövegek és egyéb információk vezeték nélküli továbbítását ő már egy évszázaddal korábban tökéletes pontos-sággal előrevetítette, sőt még abban is szó szerint igaza lett, hogy az e célra használt eszközök akár zakózsebben is elférő miniatűr tárgyak lehetnek. A számítógéphez hasonlóan könnyen sajátította el a modern műszaki berendezések legtöbbjének használatát a mobiltelefontól a mikrohullámú sütőn át a televízióig – különösen annak távirányítójáig –, hiszen mindez az ő fejében már hosszú évtizedekkel korábban is létezett. A legnagyobb öröm azonban

– 21 –

akkor érte, amikor a szingapúri repülőtérre érkezve Olivér beültette vadonatúj kocsijába, egy Tesla márkájú elektromos autóba, ami már kívülről is nagyon tetszett neki.

– Elég kevés embernek adatik meg, hogy egy róla elkeresztelt járműben furikázhasson! – mondta Olivér. Nikola teljesen le volt nyűgözve a kényelmes belső tértől és a nagyméretű érintőképer-nyős kijelzőtől, amely valamennyi funkciót irányította. Kikérdezte Olivért a meghajtásról és az egyéb műszaki részletekről is, így persze rögtön volt egy-két ötlete, miként lehetne még hatékonyabbá tenni a kocsit.

ڡ

Szingapúr, 2012. április

Tesla végtagjai úgy nőttek ki újra, mint a szalamandra lábai, még ha kicsit lassabban is. Szilviék nem győzték csodálni azt a lenyűgöző folyamatot, amely során szinte szemmel látható volt a változás. A hat hónap végül is elég gyorsan elrepült, és végre felébreszthették a tudóst, aki először nagyon megijedt, mivel új végtagjai egyáltalán nem reagáltak, ezért – az egyetemmel való konzultáció alapján – az újonnan létrejött testrészeket néhány napig egy rövidhullámú be-rendezéssel stimulálták, ami után Nikola már tudott érezni velük, majd lassanként mozgatnia is sikerült őket.

Kati naponta több órán át foglalkozott a tudóssal, aki újra megtanult járni, és a kezét is egyre ügyesebben használta. Nem akarták még túlságosan megterhelni, ezért további két hónapos pihenést iktattak be, mialatt Tesla felderítette a városállamot, és igyekezett ledolgozni több évtizedes lemaradását a tudomány és technika területén. Ahogy egyre jobban megtanulta használni új végtagjait, hol Katival, hol Szilvivel sétálva fedezték fel Szingapúrt, és időnként Olivér is csatlakozott hozzájuk.

A feltaláló rettenetesen élvezte a kultúrák keveredését, a modern technika sokoldalú felhasználását, és a természet értékeinek bemu-

– 22 –

tatását. Sosem értette meg, hogy miért tesznek egyesek különbséget az embercsoportok közt bőrük színe, vallási hovatartozásuk vagy éppen nemzetiségük alapján, így hamar otthon érezte magát a törpeállamban, ahol a lehető legteljesebb békességben éltek egy-mással a kínai, maláj, indiai és európai közösségek. Ő azt tanulta mélyen vallásos szüleitől, hogy Isten a maga képére teremtette az embert – tehát minden ember egyenlő. Csak egy faj van, a homo sapiens, még ha az sokszínű is, így senkinek sincs oka, sem joga úgy gondolni, hogy valaki többet érne másoknál.

A város felhőkarcolói, magasvasútja, libegője és sok-sok más cso-dája, no meg az ultramodern Tudományok Háza, amelynek egyik fő attrakciója éppen egy Tesla-tekerccsel látványossá tett bemutató volt, amely a tudóst az 1893-as chicagói Kolumbiánus Világkiállításra emlékeztette, mivel utoljára ott látott hasonló koncentráltságban ennyi lenyűgöző épületet és ilyen sokféle technikai újítást. Abban is hasonlított ez az élmény az akkorihoz, hogy Szingapúrban is az esti programok voltak a leglátványosabbak. A Marina Bay milliónyi fénye, a szökőkutak, a tűzijáték mind-mind az egykori feledhe-tetlen emlékeket hívták elő Tesla agyából, bár itt csak szemlélője volt a sok látnivalóknak, míg Chicagóban az egyik fő megalkotója is, hiszen akkor az ő találmányai szolgáltatták a villanyáramot az éjszakai kivilágításhoz és a többi elektromos berendezéshez…

ڡ

Barátait eléggé meglepte, hogy a feltalálót az élővilág, a természet talán még jobban lekötötték, mint a technikai újítások, de szívesen kísérték el mindennap valamelyik ehhez a témához kapcsolódó kirándulóhelyre, így az állatkerten kívül végiglátogatták a Dzsun-gelt, az Orchidea- és a Botanikus parkot, a Rovarok Királyságát, a Lepkék Parkját és az Oceanáriumot is. Ha nem sütött túl melegen a Nap, sokszor lementek a tengerpartra, ahol a vízben hemzsegtek a halak. Nikola végtelenül boldog volt, amikor a Jurong Madár-parkban a százféle, színesebbnél színesebb madár között végre

– 23 –

galambokkal is találkozhatott, mivel a városállamból egyébként szinte teljesen száműzték kedvenc szárnyasait. A legvarázslatosabb hely a Gardens by the Bay elnevezésű létesítmény volt számára, ahol két gigantikus üvegházban sikerült megvalósítani Tesla egyik legfontosabb, ám meg nem valósult elképzelését, az időjárás befo-lyásolását. Nikola attól kezdve minden héten egy teljes napot töltött ebben a földi paradicsomban, ahol a megbecsülhetetlen számú növényfajtán kívül annak építészeti és gépészeti megoldásait is a legapróbb részletekig tanulmányozta. Természetesen nem hagyta ki a létesítményhez tartozó tizennyolc úgynevezett „szuperfa” esti mű-sorát sem, amikor is a monumentális, faalakú építmények sokszínű kivilágítását egy zenére komponált program szerint hangolták össze.

– Ez olyan szép, hogy két szemmel is meg akarom majd nézni! – súgta Tesla Szilvinek viccelődve, először látva az előadást. Amikor már egyedül is tudott közlekedni, Nikola gyakran ellátogatott a Nemzeti Könyvtárba, ahol a hibernációban töltött évtizedek leg-fontosabb eseményit próbálta megérteni, a második világháború végétől és az atombombák felrobbantásától a hidegháborún és a holdra szálláson át a keleti blokk felbomlásáig és a balkáni háborúig. Persze nagy fi gyelmet szentelt a korszak legfontosabb tudományos eredményeinek is…

ڡ

Tesla teljes rehabilitációjához hátra volt még egy igen kényes be-avatkozás. Annak idején a teleportáció során elvesztette a jobb szemét, amit aztán a Haris-bazár pincéjében egy saját maga által gyártott különleges, teleszkópos optikai eszközzel helyettesített, a bombatalálatkor azonban az is helyrehozhatatlanul tönkrement. A végtagok helyreállítására használt módszer sajnos a szem ese-tében nem volt alkalmazható, így új eljárás után kellett nézniük.

Az idős férfi , aki kénytelen volt másodjára is egy kötéssel el-fedni eme hiányosságát, hamar felfi gyelt arra, hogy az eredetileg kalózok által lakott Szingapúrban milyen áhítattal nézik őt e bizarr

– 24 –

„kiegészítő” miatt a gyerekek, így még rá is dobott egy lapáttal, és egy piros babos kendőt is kötött a fejére, ami kissé makacskodó lába miatti enyhe sántításával együtt a kicsik szemében tökéletes kalózkapitánnyá emelte.

Bár Olivér igen elfoglalt volt a klinika beindításával, de estén-ként órákat töltött azzal, hogy megpróbáljon valami megoldást találni. Először a Weil Medical College kutatói által kifejlesztett műszem keltette fel a fi gyelmét, amelyben a szilíciumcsipek a be-jövő képjeleket a retináéval megegyező módon alakítják az agy számára értelmezhető kóddá. Ez azonban még túlságosan ormótlan szerkezet volt, amely csak foltszerű képet alkotott, igaz az ibolyán-túlitól az infravörösig a fény teljes tartományában, tehát akár éjjel is lehet látni vele. A használatához még egy kisebb agyműtétre is szükség lett volna, így Olivér inkább tovább kutakodott.

Nem keresgélt hiába, hamar rátalált egy volt évfolyamtársára, aki az ELTE elvégzése után – hozzá hasonlóan – az Államokba került. Forgács Gábor ugyan annak idején elméleti fi zikát tanult, de később az élőlények kezdték el foglalkoztatni, és úttörő szerepet játszott a háromdimenziós sejtnyomtatásban, amelynek segítsé-gével rétegenként haladva ereket és idegeket, sőt akár teljes szer-veket, például veséket is ki tudtak már nyomtatni. Olivér felvette a kapcsolatot egykori iskolatársával, és lelevelezték, hogy Tesla néhány hétre átrepül hozzá a Missouri állambeli Columbiába, ahová Szilvi kíséri majd el, mivel Olivér a klinikai elfoglaltságai miatt nem tarthat az idős tudóssal.

Az intézet munkatársai megeskették Nikolát és a lányt, hogy a létező legnagyobb titokban tartják mindazt, amit látnak és ta-pasztalnak, mivel egyrészt nem akarták a konkurenciának esélyt adni arra, hogy belelássanak a titkaikba, másrészt az érvényes jogszabályok szerint egyelőre ez az eljárás még nem volt teljes-séggel elfogadott. Ezt követően egy CT-felvétellel feltérképezték Tesla bal szemét, s az így kapott háromdimenziós digitális felvételt azután szimmetrikusan tükrözték, ami által megkapták a jobb szem különlegesen pontos „tervrajzát”. Egy kissé kellemetlen be-

– 25 –

avatkozással a jó szem megfelelő sejtcsoportjaiból mintákat vettek, majd ezeket a sejteket néhány nap alatt megfelelő mennyiségben szaporították. Tulajdonképpen szinte minden rendelkezésre állt már a nyomtatáshoz, azonban a szemlencse és az üvegtest átlátszó anyagát egyelőre ilyen módon még nem lehetett előállítani. Ennek a gondnak az áthidalására egy nem mindennapi ötletet kaptak attól a bostoni szemészprofesszortól, aki a kész szerv beültetésére vállalkozott.

Némi telefonálgatás után találtak is egy közeli struccfarmot, így másnap már a frissen levágott afrikai futómadár szeméből származó „alkatrészek” felhasználásával állhattak neki a nyom-tatásnak. A párórás folyamat végén, amelyet Tesla és Szilvi az üvegfal túloldaláról izgult végig, már kézbe kapták a steril tégelyt, amely az elkészült új szemet tartalmazta, két nap múlva pedig a Keleti-parton sor kerülhetett a műtétre, ami kifogástalanul sike-rült. A biztonság kedvéért még három napig kötéssel letakarva tartották a friss szervet, de amikor ezt eltávolították, a tudós – ha először kissé elmosódva is, de – újra mindkét szemével látott. A homály is lassan feloldódott, így újabb két hét elteltével repü-lőre szállhattak, és visszatérhettek Szingapúrba. Ennyi idő kellett ugyanis ahhoz, hogy a tudós agya hozzászokjon az új szemhez, amely természetesen fordított képet továbbított, amit a központi idegrendszernek kell korrigálnia, újratanulva ezt a folyamatot, ahogy ez az újszülöttek esetében is történik. Tesla tehát végre ismét százszázalékos kondícióban volt, bár Olivér és Kati érkezésekor szomorúan észlelték, hogy a néhány hetes út során megszaporodtak ősz hajszálai és ráncai…

ڡ

Egyik este, amikor már megvacsoráztak a csodás panorámájú teraszon, Szilvi elérkezettnek látta a pillanatot arra, hogy meg-kérdezze öreg rokonát arról a rejtélyről, amelynek megoldására a budapesti rendőrség telefonhívása óta szerettek volna választ kapni.

– 26 –

– Nikola bácsi! Szeretnénk megtudni valamit. Ameddig te kó-mában feküdtél, és növesztetted a végtagjaidat, mi megpróbáltuk felkutatni azt a tíz egykori gyereket, akiket a II. világháború alatt meg akartatok menteni. Annyira határozottan állítottad, hogy az akciótok sikerült, hogy nem is kételkedtünk benne – kezdett bele mondandójába a lány. – Kilenc egykori protezsáltadat meg is találtuk. Sokfelé élnek a világban, volt, aki nevet is változtatott, így nem akadtunk túlságosan könnyen a nyomukra, de azért vi-szonylag rövid időn belül sikerült mindenkivel beszélni, kivéve Lujzikát… – Szilvi nyelt egyet, mert nem akarta elmondani az igazságot a hegedűművészről, majd folytatta.

– Attól féltem, az egykori gyerekek nem fogják elhinni nekem, hogy te még élsz, hiszen évtizedek óta nem kaptak hírt felőled, és naptár szerint már majdnem százhatvan évesnek kellene lenned… De úgy látszik, hogy mindegyikük tisztában volt azzal, miféle csodákra vagy képes, mert úgy vették fel a telefont, mintha mindig erre a hívásra vártak volna. Azzal, hogy olyan varázslatos módon megmentetted őket a haláltól, örökre beírtad magad a szívük-be! – udvarolt a lány, Tesla arcán pedig szétáradt a boldogság. A tudós meghatódottságát palástolandó gyorsan nyelt egy nagy korty whiskyt is.

– Kiderült, hogy ezek az egykori gyerekek minden évben, a szöktetésük évfordulóján összegyűlnek egy francia kisvárosban, új-ra és újra felidézve azt a hihetetlen tettet, amit te és barátaid véghez vittetek. Nyáron végre mi is találkozhatunk majd velük – folytatta a lány, de Olivér közbevágott. – Ez így mind szép és jó, de van egy kis bökkenő! – vette át a szót a fi ú. Tesla csodálkozva nézett rá, mivel még nem sejtette, hová akar kilyukadni a két fi atal. – Nem akartunk rögtön neked esni, amikor felébredtél a kómából, de még mielőtt sor kerülne erre a találkozóra, tudnunk kell, mi a magyarázata egy felfoghatatlan dolognak. Kaptunk ugyanis egy nagyon furcsa telefonhívást a budapesti rendőrségtől. – Tesla most már egy nagyobb korty whiskyt nyelt le, miközben feszülten fi gyelt. Máskor el-elkalandozó tekintete egyenesen Olivér szájára tapadt,

– 27 –

mintha szuggerálni próbálná, hogy ne mondja ki azt a kérdést, amire számított, de a fi ú megállíthatatlanul folytatta.

– Arról értesítettek, hogy a Haris-bazár egykori pincéjének felújítása közben egy férfi tetemére találtak. A nála lévő igazol-vány szerint Müller Lipót egykori műegyetemi tanárról van szó. Minden jel szerint a bombázáskor egy zongora zuhant rá, amely azonnal halálra zúzta – de ezt már korábban elmondtam neked, hiszen én is felfedeztem őt akkor, amikor téged kerestelek a pin-cében… – tette hozzá Olivér. Tesla homályos szemmel gondolt vissza aranyszívű mérnökbarátjára, aki rengeteget segített neki a teleport összeállításában, miközben annyira szerette volna vala-hogyan visszakapni deportált feleségét. Felidézte magában azokat az utolsó pillanatokat is, amikor a vihar beálltával őrült kapkodás lett úrrá a férfi n, aki talán mindegyiküknél jobban vágyott arra, hogy megmenekítsék a gyerekeket, ha már az ő családját elvette a háború. Túlzott akarása miatt pedig majdnem meghiúsította a teleportációt, mivel sietségében elejtette az egyik legfontosabb alkatrészt, az apró zománc miniatúrát, amely Paulinát ábrázolta.

– Nyugodj békében, drága Lipót! – mondta Tesla csendesen, és rezignáltan várta a folytatást.

– De nem csak ő volt a romok alatt. A rendőrség rátalált tíz kisgyermek holttestére is… – ejtette ki csaknem suttogva a szavakat Olivér, majd dühösen, szinte kiabálva folytatta. – Hogyan lehet-séges ez? – kérdezte, és Szilvi is visszhangozta a kérdést. – Igen, hogyan lehetséges ez, Nikola bácsi?! Hiszen megmentettétek őket, vagy nem?! – zengte most már a leány is. Tesla előbb egyikükre, majd másikukra nézett, miközben arra gondolt, hogy ez a két ember többet tett érte, mint bárki más a szülein kívül, tartozik tehát nekik annyival, hogy teljesen őszintén válaszoljon nekik.

Megkérte Olivért, hogy töltsön neki egy újabb adag whiskyt, aki nagyon meglepődött ezen, mert bár a tudós minden este felhajtott egy pohárral a kedvenc skót italából, amelyet a hosszú élet legfőbb titkának tartott, de eddig még sosem fordult elő, hogy repetát kért volna belőle. Tesla kezébe vette a gyönyörűen metszett kristálypoha-

– 28 –

rat, és egy-két másodpercig nézte, ahogy Szingapúr mesés éjszakai fényei megtörtek az üvegprizmán, miközben visszapergette magában az idő kerekét. Pár pillanat hallgatás után megeskette a fi atalokat, hogy soha, senkinek sem mondják el azt, amit hallanak tőle, külön megkérve őket, hogy a kilenc megmaradt „gyereknek” még véletle-nül se célozzanak a dologra, mert az borzalmas lelki törést okozna bennük. Olivérék persze megígérték, hogy hallgatni fognak, mint a sír, mivel tűkön ülve várták a magyarázatot. Tesla még egyszer alaposan a szemükbe nézett, hogy lássa, őszinte-e az ígéretük, fel-hajtotta az italt, majd belevágott élete legmorbidabb történetébe…

ڡ

– Még Colorado Springs-ben kezdtem kísérletezni a teleportáció-val, ahol az alanyunk egy Molly nevű fekete macska volt. Amikor sikeresen átrepítettük őt a laboratórium egyik végéből a másikba, kiderült, hogy bár megjelent a túloldalon, de a kiindulás helyén is maradt egy belőle – azaz duplikálódott! Néhány hónap alatt az egész város tele lett fekete macskákkal, mivel mi mindig szélnek eresztettük a kísérletek alatt létrejött példányokat.

Aztán az egyik barátom, egy Németországból érkezett zse-niális illuzionista, a „Nagy Lafayette” (akit valójában Sigmund Neubergernek hívtak) a tudomásom nélkül kipróbálta magán a berendezést, és neki is keletkezett egy klónja. Nekem azt mondta, hogy egy kínai bérgyilkos közreműködésével eltüntette a hason-mást, és mivel a karrierje kezdetén a híres kínai bűvész, Chung Ling Soo imitátoraként lépett fel, és sok ázsiai ismerőse lett az alvilágból, ezért számomra hihető volt a dolog. Én sem tudtam még akkor, hogy Soo valójában egy William Ellsworth Robinson nevű amerikai volt, aki szintén csak kínainak adta ki magát, hogy egzotikus fellépő legyen.

Csak évekkel később derült ki, hogy a „Nagy Lafayette” ha-zudott nekem, és a klónja vele együtt csak abban az 1926-os edinburgh-i tűzesetben veszett oda, amelynek a társulat legtöbb

– 29 –

tagja áldozatul esett, egészen addig az ő segítségével vitte világ-szerte sikerre kedvenc trükkjét, „az oroszlán menyasszonyát”. Én már barátom Colorado Springs-i duplikációját követően leálltam a teleportációs kísérletekkel, és félretettem a gépet. Valamikor a húszas évek elején azonban találkoztam két kivételes tehetségű orvossal, doktor Lakhovszkyval és doktor Fosterrel, akikkel közö-sen végül is ki tudtuk javítani a szerkezetet, így már nem okozott ilyen borzalmas mellékhatást. A hibát a készülék legfontosabb alkatrésze, éppen ez az alexandrit kő okozta – mutatott Tesla a Szilvi kezén lévő különleges gyűrűre, amelyet százharminc évvel korábban az akkor még fi atal tudós kapott szerelmi zálogul a lány ükanyjától, Paulinától.

– Mint kiderült, elegendő volt kilencven fokban elfordítani a követ ahhoz, hogy kiküszöböljük a megkettőződést, mivel a kristály macskaszem-eff ektusa miatt így már a megfelelő irányba továbbí-totta az anyag- és energiahullámokat. Túlzott magabiztosságból próbaként ekkor kedvenc kis galambomat, Gingert teleportáltam a Negyvenedik utcai laboratóriumomból a St. Regis hotelbeli szobám párkányára, a kísérletbe azonban sajnos ismét nem várt hiba csúszott. A szárnya kilógott a teleportból, és a kiindulási helyen maradt, így Ginger lezuhant a párkányról és elpusztult. Ezért – miután a galambomat szépen eltemettettem a hartsdale-i kisállattemetőben – elemeire bontottam a gépet, mivel úgy gon-doltam, most már tényleg felhagyok a teleportációval. Ám a dolog sajnos továbbra sem hagyott nyugodni…

ڡ

– Három évvel később, 1925-ben lejárt a szerződésem a Budd Motorsszal, így nem volt se munkám, se bevételem, és olyan mély depresszió lett úrrá rajtam, mint a Wardenclyff e-torony nyolc év-vel korábbi felrobbantása óta sosem. Nem találtam a helyemet, a galambjaimmal töltöttem minden időmet. Néhány hónap alatt aztán sikerült kissé észhez térnem. Úgy gondoltam, hogy vala-

– 30 –

hogyan ki kell törnöm a sivárrá vált életemből. Reméltem, hogy a teleportáció segítségével talán fel tudom keresni a szülőfalumat, vagy más, távoli helyeket a világban, és kicsit kikapcsolódhatok az unalmas, szürke hétköznapokból.

Akkoriban a Hotel Margueryben laktam, a Waldorf Astoria mellett, és felfedeztem egy új építésű házat a közelben, a Madison Avenue 350. szám alatt, ahol olcsón tudtam világos, korszerű he-lyiséget bérelni az új laboratóriumom számára, ahol aztán ismét nekikezdhettem egy teleport összerakásának. Ezúttal jó tágasra készítettem a szerkezetet, nehogy úgy járjak, mint szegény Ginger, és egy vasárnap, amikor senki sem tartózkodott a házban, rá is kötöttem a berendezést az épület központi áramvezetékére, hogy elegendő energiához jussak.

Célként beállítottam a laboratóriumtól csupán háromszáz mé-terre lévő szállodaszobám koordinátáit, mivel úgy gondoltam, hogy első próbálkozásra ez is elegendő távolság. Beálltam a kapuba, és bekapcsoltam az indítót. Mintha egy fényalagúton át repültem volna – egy pillanattal később már a hotelszobámban találtam magam. Nagyon legyengített az út, így pihentem egy pár órát, aztán visszamentem a laboratóriumba, hogy lekössem a gépet a rend-szerről, nehogy másnap észrevegye valaki az áramlopást, hiszen sehogy sem tudtam volna kifi zetni egy négy vagy öt számjegyű villanyszámlát. De amint beléptem a laboratóriumba, majdnem szörnyethaltam. A teleport közepén ugyanis egy magas, vékony, bajuszos férfi állt. Én magam voltam az…

ڡ

– Elfelejtettem ellenőrizni a drágakő állását, amely újra helytelen irányba mutatott, így létrejött a tulajdon klónom! Még a ruházata is megegyezett az enyémmel, mivel annak molekulái is megket-tőződtek. El tudjátok képzelni, hogy mit éreztem? – A fi atalok, akik teljesen a történet hatása alá kerültek, elképedve ingatták a fejüket. Tesla folytatta.

– 31 –

– Próbáltam beszélni a hasonmásommal, de rögtön rájöttem, hogy csak fi zikai mivoltunkban egyezünk, ő azonban nem valódi ember. Nem tudott beszélni, és azt sem értette, amit mondtam neki. Különböző teszteket végeztem vele, és bár kétségkívül élő, mozgó valamiről volt szó, de csak egy bábuszerű, akarat nélküli, értelemmel nem rendelkező teremtményről. Valamiféle vegetatív élőlényről. Nagyon megijedtem. Nem tudtam, mihez kezdjek a tükörképemmel.

Fogalmam sem volt, hogyan tüntessem el. Engem szinte mindenki ismert a lapokból, így egy hasonmással az oldalamon ki sem léphettem az utcára. Hirtelen nem jutott jobb eszembe, minthogy visszamentem a szállodámba, ahonnan átvittem a hajó-bőröndömet a laborba. Ebbe zártam a klónt, aki minden teketória nélkül hagyta, hogy azt tegyek vele, amit csak akarok. Hívtam egy taxit, és a poggyásszal együtt áthajtattam a Pennsylvania Hotelbe…

ڡ

– A Pennsylvania Hotel épülete éppenséggel azért vonta magára a fi gyelmemet, mert ha egy láthatatlan egyenessel összekötjük a Hotel Margueryvel, akkor a Bryant Park éppen a kettő között helyezkedik el, méghozzá úgy, hogy a Közkönyvtár tornya pon-tosan felezi a két szálloda közötti távolságot. Épp ezért már régóta arra gondoltam, hogy ideális lenne, ha mindkét szállodában lenne egy-egy szobám, mert akkor a parkban élő galambjaimmal pompás kísérleteket végezhetnék. Akkoriban ugyanis az foglalkoztatott, hogy a postagalambok miért csak egy irányba repülnek. Miért csak a fészkük, a párjuk felé küldhetőek, és a másik irányba vagy tetszőleges helyszínre miért nem?

A téma már azóta érdekelt, amióta a Cher Ami nevű posta-galamb hősies tette óriási publicitást kapott. 1918 októberében egy amerikai egységet körülzártak a németek az argonne-i erdőben, és a környéken tartózkodó bajtársaik – nem tudva az ő helyzetük-

– 32 –

ről – lőni kezdték az erdőt, sokakat megölve vagy megsebesítve a sajátjaik közül is.

Ekkor a bajba jutott katonák gyorsan útnak indították a „szolgálati galambot”, Cher Amit, hogy megüzenjék társaiknak, pontosan hol tartózkodnak, és így megmenekülhessenek a „baráti” tűztől. A madarat a németek többször is meglőtték, de az ennek ellenére is félóra alatt átrepült a huszonöt kilométerre található parancsnokágra. Érkezésekor hiányzott az egyik szeme, találat érte a mellén, és leszakadt az egyik lába is, így az üzenetet tartalmazó fémkapszulát már mindössze egy ín tartotta, de végül is célba talált, sok-sok katona életét mentve meg.

Nagy fi gyelemmel kísértem a galamb későbbi sorsát is, és amikor hazaszállították Amerikába, gondozásomba vettem, sőt még egy műlábat is készítettem neki. Sajnos szegény Cher Ami mindennek ellenére csak bő fél évvel élte túl a háború végét. Neki köszönhetően kezdtem el aztán összeszedni minden elérhető információt a postagalambokról. Megtudtam, hogy háromezer évvel ezelőtt, már az ókori olimpiai játékokon is ilyen madarak röpítették a győztes sportolók nevét a négy égtáj felé, majd a XII. században, Nur ad-Din szultán idején Bag-dad és Damaszkusz között „rendszeres járatok” közlekedtek, amelyek segítségével például zamatos cseresznye- és különleges virágfajták magjait küldték el egymásnak a „távkereskedők”. A legérdekesebb beszámoló azonban az volt számomra, amit egy Pedro Tafur nevű, régen elfeledett spanyol utazó írt le. Ő  a XV. században bejárta az egész mediterrán térséget, és lejegyezte mindazt, amit látott. 1436-ban a Nílus deltájában, Damietta városában olyan postagalambokat fi gyelt meg, amelyek mindkét irányban alkalmazhatók voltak, nem csak az otthonuk felé. Ebből arra következtettem, hogy a madarak esetleg meg-taníthatóak lennének arra, hogy egy fényponttal megjelölt helyre küldhessük őket. Már chicagói éveim óta fejlesztgettem ugyanis egy erre alkalmas újfajta fényforrást, amelyet később lézernek neveztek el…

– 33 –

ڡ

Mindeddig sajnáltam a pénzt két szállodaszoba bérlésére, ám a hasonmásom felbukkanása új helyzetet teremtett. A Marguery-be nem mehettünk, mivel ott csak egy csöppnyi, bár roppant elegáns szobám volt, ezért jutott eszembe régi tervem, tehát egy taxival elvitettem magunkat a Pennsylvaniába. A taxis kissé ugyan megemelte magát a hetvenkilós hajóbőrönddel, amikor betette a hasonmásomat a kocsi csomagtartójába, de ennél nagyobb gond szerencsére nem történt.

A hotelbe érve bejelentkeztem, majd felvitettem a poggyászo-mat. Elhelyeztem a klónomat a szobában, ahol aztán mindennap meglátogattam, de semmit sem változott az idő előrehaladtával, olyan maradt, mint egy bábu. Állandóan csak kifelé bámult az ablakon egy fotelből, mintha a felhőket nézné. Egy szobalány etette és mosdatta, akinek havi százdolláros hallgatási pénzt fi zettem, mindenki másnak pedig azt mondtam, hogy „különleges vendé-gem” számára van szükségem a szobára, amivel nem is hazudtam. A hülye újságírók persze rögtön a legvadabb sztorikkal jöttek elő, miszerint fi atal prostituáltakat és férfi akat viszek fel a „titkos” szállodai szobámba, és közben furcsa fényekkel a Holdra lövöl-dözök – pedig a klónomon kívül soha senki sem tartózkodott a szobámban, az újfajta fényforrással pedig csak a galambjaimat idomítottam…

Az persze már a kezdetektől világos volt előttem, hogy vala-hogy el kell tüntetnem a hasonmásomat, de ez nem tűnt könnyű feladatnak, mígnem a jószerencse és kivételes memóriám meg-segítettek. Mivel a két szoba és a laboratórium fenntartása, no meg a szobalány megvesztegetése valósággal falta a zöldhasúakat, ezért pénzt kellett kivennem, és a bankom, a Greenwich Savings Bank éppen akkor új székhelyre költözött, valahová a Broadway és a Harminchatodik utca sarkára. Odasétáltam, de nem találtam az épületet, mert arra még gondolni sem mertem, hogy ez a sze-rény bankház olyan csodás építményt engedhet meg magának,

– 34 –

amelynek tervezői igyekeztek minél pontosabban lemásolni a Wall Street-i pazar tőzsdeszékházat. Ott álltam tehát a járdán, és jobbra-balra tekergettem a nyakam, amikor is megszólított egy nagyon kedves, középkorú, bajuszos férfi , aki megkérdezte, hogy mit keresek, majd amikor megmondtam neki, akkor segítő-készen megmutatta a bank bejáratát, miközben elmondta, hogy ő két háztömbbel odébb portás, ezért ennyire ismerős arrafelé. Közép-európai akcentusa alapján hamar kiderült, hogy magyar származású, de már hosszú évek óta New Yorkban él. Nagyon ismerősnek tűnt, ám először nem jöttem rá, honnan. Ő sem ismert fel engem, ezért aztán sűrűn elnézést kért, amikor bemutatkoztam. A nevemet persze jól ismerte, de mint mondta, nem forgat képes újságokat, és moziba sem jár, inkább csak rádiót hallgat, ezért sosem látta még az arcomat.

A Hofmann Bélaként bemutatkozó férfi beszámolt arról, hogy a háború alatt viszonylag hosszú időt töltött Szerbiában, ahol a fogságban még néhány szerb kifejezést is megtanult, amelyek azon-ban jobbára csak vezényszavak voltak. Mint mondta, a Francia Idegenlégiót is megjárta, így több hónapot szolgált a Szaharában, amely téma engem rendkívüli módon érdekelt. Ráértem, elkísértem hát a közeli munkahelyéig. Feltűnt, hogy ezen a pár száz méteren is mennyire alaposan megnéz magának minden szembejövő nőt. Megkérdeztem, hogy van-e családja, ám kiderült, hogy hozzám hasonlóan ő is egyedülálló.

Elbúcsúzunk egymástól, és betértem a bankba, amitől kezdve már máson járt az agyam. Mint általában, akkoriban is súlyos anyagi gondjaim voltak, amin egyre nehezebben tudtam úrrá len-ni, ráadásul ott volt a hasonmásommal kapcsolatos problémám is… – Tesla kezével jelezte Olivérnek, hogy jól esne neki még egy féladag itóka. Ebből a mozdulatból a fi atalok érezték, hogy elérkeztek a legkényesebb részhez, és végre kiderül, miért merült el a tudós egy látszólag oda nem illő történetben…

– 35 –

ڡ

– Egészen addig nem is jutott eszembe a bajuszos fi ckó, amíg dél-után el nem indultam a Pennsylvania Hotelbe, hogy megnézzem, mi van a hasonmásommal, és újra el nem kezdtem azon gondol-kozni, miként szabadulhatnék meg ettől a borzalmas lelki és anyagi tehertől. Vadabbnál vadabb elképzeléseim voltak, attól kezdve, hogy klónomat felteszem egy, a Tűzföldre induló hajóra, egészen odáig, hogy néhány kockakő kíséretében visszacsomagolom a hajó-bőröndbe, és a Hudson-folyóba dobom. Azonban ahogy beléptem a szállodába, és megláttam a hallban képes újságokat olvasgató embereket, azonnal beugrott, hogy ki is volt az a segítőkész férfi a Harminchatodik utcában. Bár én nem lelkesedtem a magazino-kért, de a könyvtárban néha-néha átfutottam őket. Persze nem a fi lmsztárok magánélete érdekelt, hanem az európai hírekre voltam kíváncsi. A II. világháború vége felé nagyon megragadott egy tör-ténet, már csak azért is, mert Magyarországhoz és Szerbiához egyaránt kapcsolódott. A cikkhez egy fényképet is mellékeltek, amelyen – most már meg mertem volna esküdni rá – készséges útbaigazítóm szerepelt. Általában bármire pillanatokon belül visz-sza tudok emlékezni, amit valaha is láttam, olvastam, hallottam, de ez esetben annyira nagy volt a kontraszt az utcán megismert kedves ember és a róla írt szörnyűségek között, hogy úgy látszik, agyamnak szüksége volt egy kis időre, mire összekötötte a kettőt.

A cikkből kiderült, hogy „Hofmann úr” eredetileg Cinkotán élt, megbecsült bádogosmesterként, békében és nyugalomban szép, fi a-tal feleségével, ám egyszer csak egy búcsúlevelet lobogtatva elkezdte mesélni a szomszédoknak és ismerősöknek, hogy a nő elhagyta őt egy másik férfi miatt. A pórul járt férj pedig ettől kezdve házassági hirdetéseket adott fel, illetve a nők által feladottakra válaszolt. Később ugyan ketten házasságszédelgés miatt feljelentették, de mivel nem jelentek meg újból a rendőrségen, így ejtették az ügyü-ket. A férfi t közben behívták katonának, és a szerb hadszíntérre került. Amikor aztán a háború miatt már Budapesten is borzalmas

– 36 –

üzemanyaghiány lépett fel, akkor a férfi egyik szomszédjának, aki a házára felügyelt, eszébe jutott, hogy Hofmann fészerében látott néhány gázolajos hordót, amelyek immáron valószínűleg jelentős értéket képviselnek, ezért egy másik szomszéddal nekiállt, hogy megnézze, pontosan mi is van bennük. Az első hordó tetejét levéve egy alkoholban úszó meztelen női holttestet találtak, és a másodikat megbontva is hullaszagot éreztek.

A kiérkező rendőrség végül összesen huszonhárom női és egy férfi tetemet fedezett fel a házban és a kertben, köztük „Hofmann” feleségéét és annak szeretőjéét, valamint a két feljelentőét is. Egy lezárt szobában még több mint ötszáz levélre is ráleltek, amelyeket a férfi a hirdetés révén megismert nőktől kapott. Béla legtöbbször Hofmann családi néven mutatkozott be a potenciális áldozatoknak, akiknek általában nem voltak Pesten rokonaik, viszont rendelkez-tek valamennyi pénzzel. Természetesen gőzerővel keresni kezdték, de csak azt sikerült kinyomozni, hogy egy szarajevói kórházban fekszik. Mire azonban a rendőrök kiérkeztek a boszniai fővárosba, már csak egy halottat találtak az ágyában – aki viszont egészen biztosan nem ő volt. Ezt követően valaki a Francia Idegenlégióban jelentette, hogy az egyik társa, akit Hofmannak hívtak, eldicse-kedett azzal, hogy már katonáskodása előtt is sok embert tett el láb alól. Sose derült ki, hogy ez a szörnyeteg – Kiss Béla, ahogy valójában hívták – végül is összesen hány áldozatot gyilkolt meg.…

ڡ

Bár a szingapúri éjszaka cseppet sem volt hűvös, Szilvi mégis megborzongott. Olivér is elképedve nézett a tudósra. Számára Tesla volt maga a megtestesült tökéletesség, nem akart csalódni benne. Elég volt neki egyszer a nagyapjáról megtudni a keserű igazságot, nem akart még egyszer ilyesmit átélni.

– Én inkább elmegyek lefeküdni! – jegyezte meg, és felállt, Tesla azonban, életkorát és lepkesúlyát megcáfolva olyan erővel rántotta vissza a karjánál fogva, hogy visszahuppant a székére.

– 37 –

– Ha én el tudom mondani ezt a történetet, akkor te is meg tudod hallgatni! – dörögte tőle szokatlan erélyességgel a tudós, és most ő töltött Olivérnek egy nagy adag italt, majd Szilvinek és saját magának is, amit mindhárman egy hajtásra kiittak.

– Másnap elmentem a könyvtárba, és megkerestem a régi új-ságot, amelyben korábban felfedeztem a Cinkotai Rémről szóló sztorit. Kétségtelen, hogy bár a fotó jó tíz évvel korábban készült, ugyanarról az emberről készült, akivel én kedélyesen elbeszélget-tem a banknál. Fogtam hát magam, és átsétáltam az épületbe, ahol dolgozott.

Igyekeztem most is barátságosan beszélgetni vele, majd meg-hívtam egy munka utáni italra. Valószínűleg kissé csodálkozott, hogy egy olyan híresség, mint én, miért hívok meg egy senkiházit a Pennsylvania Hotel luxuséttermébe.

Az első ital után előjöttem a farbával. Megmondtam Kissnek, hogy felismertem, de megígértem neki, hogy nem fogom felje-lenteni, mert szimpatikusnak találom. Hogy tovább feszítsem a húrt, még megkérdeztem tőle, hogy Johann Otto Hochtól vagy George Joseph Smith-től lopta-e az ötletet, hogy újsághirdetés útján megismerkedjen ezekkel a szerencsétlen nőkkel, majd kifossza, meggyilkolja és eltüntesse őket?! Azt válaszolta, hogy sosem hallott ezekről a „kollégákról”, viszont azt hiszi, hogy Landru talán róla másolta le a módszert, bár a hírhedt francia végül elégette az áldozatait, nem hordóba zárta, és vele ellentétben neki volt egy „igazi, boldog családja” is, négy gyerekkel. Lezártuk ezt a témát, majd igyekeztem közömbösen beszélgetni vele mindenféléről, főleg a Szaharában töltött időkről, ami valóban nagyon érdekelt.

Amikor reálgimnáziumba Karlovaćra kerültem, apám egyik unokahúgánál és annak férjénél, egy Branković nevű öreg ob-sitosnál laktam, akit mindenki csak „Vén Csatalónak” hívott a városban. Ennek a bácsikámnak a legjobb barátja egy Jacob Schaschel nevű festőművész volt, akivel még a hadseregből ismerték egymást, és aki katonakorában járt Egyiptomban, sőt Núbiában és Szudánban is, mivel a Monarchia akkoriban nagy erőfeszítéseket

– 38 –

tett a Nílus-menti népek megtérítése, illetve földjük gyarmato-sítása érdekében. Schaschel útikönyvet is írt 1853-as útjáról, és harminchárom csodás rajzot készített arról a térségről, amely nekem akkortájt az egzotikum netovábbja volt, hiszen még alig jártam a falunk határánál távolabb, néhány hónappal korábban még Karlovać is csak messzi úti célként lebegett a szemem előtt. Tizennégy éves korom óta izgatott a sivatag, és Kiss személyében végre találtam valakit, aki szemtanúként beszámolhatott róla, ám sajnos nem beszélgethettem vele sokáig, mivel egészen más terveim voltak arra az estére…

ڡ

Amióta megmondtam a sorozatgyilkosnak, hogy felismertem, láttam, hogy vészjósló fények kezdenek csillogni a szemében, és időnként mintha a nyakamat méregette volna, miközben néha-néha kinézett az ablakon, a pályaudvar irányába. Látszott, hogy valamiben nagyon töri a fejét. Ez éppen kedvemre való volt, mivel sejtettem, hogy miben mesterkedik. Szívesen hallgattam volna ugyan még a sztorijait, de lépnem kellett, mert már éjfél felé közeledett az idő. Elnézést kértem Bélától. Mondtam neki, hogy felszaladok a szobámba a kabátomért, mert el akarok men-ni egy kicsit sétálni, ahogy minden este szokásom. Ekkorra már lecsendesedik a forgalom, ezért gyakran ilyenkor jutnak eszembe a legjobb gondolatok.

Kiss elégedetten elmosolyodott, és megkérdezte, esetleg velem tarthatna-e, mivel neki is jólesne egy kis mozgás, de a charles-tonozás már nem megy neki, hiába van annyi csinos, magányos nő a teremben. Beleegyeztem, hogy velem tartson, de csak azzal a feltétellel, hogy nem zavar a gondolkodásban, még csak nem is szól hozzám, mert egy fontos újításon kell az este még gondolkodnom. Egy kicsit meglepődött, de egy bogaras tudóstól nem érte teljesen váratlanul ez a kérés. Talán még örült is, hogy nem kell tovább játszania ezt a színjátékot. Felmentem a szobába, ahol hasonmásom