Vörösbegy a tölgytrónuson
Author: K. A. Linde
Date: 2026-07-06T22:00:00+00:00
Keywords: regény; fantasy; romantikus
Description: Annál, hogy rettegsz a szörnyetegtől, csak egy rosszabb van: ha beleszeretsz. Megbízol a sötétségben, ha tudod, hogy hazudik? Kierse épp most szegte meg a Szörnyegyezményt. Újra. Nem egészen az ő hibája. A feladat egyszerűnek tűnt: ellopni a koboldok által készített karkötőt a nimfák királynőjétől, a saját palotájában. Aztán elcserélni az ékszert az igazságra – arra, ami Kierse múltjából hiányzik. Csakhogy minden félresiklott. Kierse-t Gravesnek kellett kimentenie, ennek az árnyékban élő, sármos szörnyetegnek, aki sajnos pontosan tudja, mi kell a lánynak. Márpedig Graves semmit nem ad ingyen.
Publisher: Next21 Kiadó

A fordítás alapjául szolgáló mű:

K. A. Linde: Robin on the Oak Throne

Copyright © Red Tower Books, an imprint of Entangled Publishing, LLC

Copyright © 2025 by K. A. Linde

All rights reserved.

Borítóterv © LJ Anderson and Bree Archer

Borítókép: Tithi Luadthong/Shutterstock

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 682 146 1

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Helfrich Judit

Előkészítés Bardy Betti

Ebook Hársfai László

Tervezőgrafika Váraljai Nóra

Korrektúra Harrach Judit

A lányoknak, akik előbb szerettek bele a koronába, mint a hercegbe

A Vörösbegy a Tölgytrónuson egy szörnyekről, rejtélyekről és szerelemről szóló mese. A történet azonban olyan elemeket tartalmaz, amelyek egyes olvasókat esetleg zavarhatnak: harc, erőszak, szex, drog- és alkoholfogyasztás, prostitúció és bandák közötti erőszak jelenik meg benne. Szó esik abúzusról, népirtásról és gyarmatosításról, meddőségről, valamint fizikális és szexuális jellegű bántalmazásról is. Azok az olvasók, akik érzékenyek ezekre a témákra, kérem, vegyék ezt figyelembe, gyakorolják a mágiát, és készüljenek fel a Tölgytrónus elfoglalására…

I. RÉSZ
A BELTANE

Első fejezet

Magas sarkú cipőben átgázolni a nedves mezőn emberiség elleni bűntett – ellentétben azzal, amit Kierse éppen elkövetni készült. Megkönnyebbült sóhajjal lépett a tocsogó zöld fűből az ősrégi, kavicsos útra. New York nem készítette fel a többhektárnyi kietlen mezőgazdasági területre, sem Párizs külvárosában, sem másutt.

Sötét pillantását a földtől elszakítva szemügyre vette az úti célját: a pazar versailles-i parkot. A zöld növényzetet két hatalmas szökőkút fogta közre, amelyek aranyozott lovakon ülő istenszobrokat ábrázoltak. A szökőkutak között hosszú, füves sétány húzódott, a szélén máglyákkal, amelyek fénye beragyogta az éjszakát, és felfedte a bejáratokat: ezek mélyebbre vezettek, az erdős területre. A domb tetején ott magasodott a versailles-i palota, teljes pompájában.

Kierse csak elképzelni tudta, hogyan nézhetett ki XIV. Lajos uralkodásának a fénykorában. Ma este emberektől és szörnyektől hemzsegett, akik az éves Beltane{1} ünnepre érkeztek. Egy olyan partira, amelyre őt nem igazán hívták meg.

Nem mintha ez valaha is megállította volna. Egy ügyes kis tolvaj mindig talál ki- és bejáratot. Az pedig, hogy több kijárat is legyen, a tolvajlás első számú szabálya.

Egyelőre azonban csupán egy lány volt, aki elvegyült a tömegben, rózsaszín szaténból készült, combig felhasított, kombinépántos ruhában, sötét haját a feje búbján összefogva, és tavasziasan könnyű sminkkel. Senki sem törődött vele, amikor elvett egy pohár pezsgőt az egyik pincér tálcájáról, és körbesétált a terepen.

Kierse-nek ma egyetlen feladata volt: ellopni egy karkötőt a nimfák királynőjétől.

Első lépés: meghívót szerezni a palotába.

Nos, ez volt a dolog könnyebbik része.

Már kiválasztotta a célpontját, amikor felment a sétányra vezető lépcsőn. Női nimfák egy csoportja őgyelgett egy máglya körül, nem viseltek mást, csupán falatnyi ruhát, csípőjükön kis táskát, fejükön virágkoszorút. Majdnem mind alacsonyabbak voltak nála, szivárványszínű hajjal és tág, kissé természetellenes szemmel. A néhány, szarvakat viselő félmeztelen férfi nimfa a tűz másik oldalán álldogált, fehér vászonnadrágban.

Mentében Kierse nekiütközött egy élénk bíborszín hajú nimfának, kiloccsantva a pezsgőjét.

– Ó! Elnézést! – szabadkozott.

A nimfa pergő francia nyelven válaszolt, és amíg nem figyelt, Kierse kicsente a táskájából a meghívóját. Diszkréten becsúsztatta a sajátjába, miközben a másik kezével intett, jelezve, hogy nem érti.

A nimfa nevetett az értetlenségén, és visszatért az ünnepléshez. Egy hasonló eset otthon katasztrófával végződhetett volna. Ám a világ többi része nem szenvedett annyit, mint New York a szörnyháború alatt. Otthon már négy éve túl voltak a háborún, és éppen csak kezdtek megváltozni a dolgok. Itt, amikor a szörnyek kiléptek a fényre, az emberek alkut kötöttek velük, mielőtt a helyzet drasztikussá fajult volna.

Ma este főnixek vigyázták a máglyák lángját, amelyek fölött nimfák ugráltak át, a szokásos termékenységi rítusuk részeként. A szökőkutakban szirének lubickoltak, és alakváltók ugráltak kedvük szerint ki-be állatalakjukból a sövényeken át, majd be a fasorba. Emberek pezsgőztek vámpírokkal, vérfarkasokkal és egy inkubusz–szukkubusz-párossal keveredve.

Nevetés hallatszott.

Ajkak tapadtak egymáshoz.

Megkezdődött a tivornya.

Mindez kiválóan fedezte Kierse tervét. A pezsgőspoharat egy asztalra tette, hálásan, amiért segítségére volt a tolvajlás harmadik és negyedik szabályában: figyelemelterelés és kézügyesség.

Kezébe fogta a vastag kartonra nyomtatott, a Napkirály aranyozott szimbólumával díszített meghívót, amely belépést biztosított a palotába. Az első lépés kipipálva.

Második lépés: bejutni a palotába.

Kierse beállt a sorba egy csoszogó kobold mögé. Az átadta a meghívóját. A troll ajtónálló megnézte, majd bólintott, és beengedte. Azután megismételte a folyamatot az ő lopott meghívójával. A lány átsuhant az ajtón, be a palotába.

A hely puszta méretétől elakadt a lélegzete. Nem számított, mennyi időt töltött az eredeti tervrajzok memorizálásával vagy a hét elején egy vezetett túrán. Soha nem fog hozzászokni a gazdagság fitogtatásához. Egy dolog a pénz, és egy másik dolog ennek a helynek a nagysága, a maga eszeveszett tékozlásával. Kierse kikapcsolta az agyának azt a részét, amelyik kiszámolta mindennek a költségét. A hatás felfoghatatlan volt. Nem azért jött, hogy csak úgy akármit ellopjon. Be kellett jutnia a királynő lakosztályába. A több mint kétszázezer négyzetméteres palota modern kori átalakításai ellenére a szobák, amelyekben a jelenlegi királynő lakott, évszázadok óta változatlanul álltak.

Szerencsére tökéletes ürüggyel rendelkezett. Minden résztvevőnek lehetősége volt találkozni a királynővel, aki a trónteremben fogadja majd a vendégeket éjfélig, amikor a bál hivatalosan is elkezdődik. Ez volt az egyik új szokás, amelyet akkor vezetett be, amikor visszanyerte ősei földjét. Az erdők már jóval azelőtt is a driádok otthonai voltak, hogy az emberek beépítették volna a területet. A királynőt annyira szerették, hogy más szörnyek is mellé álltak, hogy visszaszerezzék az erdőt, és őt ültessék Versailles trónjára.

És, őszintén szólva, ez jó volt így. Kierse nagyra becsülte azokat a nőket, akik képesek visszavenni, ami jogosan az övék. Ez olyan dolog, amin a maga részéről még mindig dolgozott. Különösen, ha figyelembe vesszük, hogyan állt a feje tetejére az élete az előző télen.

Öt hónappal ezelőtt megtudta, hogy varázserővel rendelkezik, ellopott egy lándzsát, amelynek a története egyenesen a kelta mitológiáig nyúlik vissza, és rájött, hogy egy ősi tündefaj tagja: lidérc. Az utolsó élő lidérc. Mindezt úgy, hogy közben beleszeretett a sötét boszorkánymesterbe, aki felforgatta az életét – Gravesbe.

Ugyanabba a személybe, aki hazudott neki, elhallgatta előle a történetét, és eljátszotta a bizalmát.

Így hát elhagyta New Yorkot, hogy olyan válaszokat találjon, amelyek nem kötődnek feltételekhez. Bár hiányzott neki a város, a családja… sőt még Graves is, de egyelőre nem állt készen a visszatérésre.

Ám most nem volt ideje Gravesen gondolkodni. Vele majd máskor foglalkozik. Ezúttal a harmadik lépés, a trükkös rész következett: belopódzni a királynő lakosztályába.

Kierse kiverekedte magát a fogadóterem felé tartó emberáradatból. A következő hatalmas lépcsősorhoz érve megvárta, amíg a két kobold őr figyelmét elvonja egy csapat vérfarkas, hogy elsurranjon mellettük, majd fel a lépcsőn. Nesztelen léptekkel osont végig a kihalt felső szinten, a magánlakosztályok felé. A szíve vadul kalapált a mellkasában, és a régi, ismerős mosoly terült szét az arcán.

Ez nem természetes mosoly volt. Inkább a rossz mosolya. Az, amelyik azt fejezi ki, hogy imád ellopni dolgokat. Szereti a veszélyt, a feszültséget, azt, hogy olyasmit tesz, amit nem volna szabad.

Biztosan az is segített, hogy átkozottul jó benne. Azt nem mondaná, hogy a legjobb a szakmában, de egykori mentora, Jason – rohadjon meg a pokolban – volt a legügyesebb tolvaj New Yorkban, és ő végül felülmúlta.

Most már csak meg kell szereznie ezt a karkötőt, és eltűnni onnan. Aztán elégedetten visszatérhet Dublinba, ahol Gen egy biztonságos helyen a következő, az ír vidéket célzó, meddő küldetésükön dolgozott.

Kierse bosszúsan fújt egyet, miközben végigsietett a halszálkamintás parkettán. A folyosó fehér volt, és keskeny, bal oldalán boltíves ablakok nyíltak a birtokra, szemben velük egy sor zárt faajtó. Azok a szobák, amelyekbe a lány bepillantott, nem nyújtottak olyan festői látványt, mint azok, amiket a hét eleji túrán látott. Ehelyett málló antik tapétát, fehér lepedővel letakart bútorokat, sőt még üres helyiségeket is talált, amelyekben szabadon lógtak a vezetékek. Mindez éles ellentétben állt a pompás Tükörteremmel, az eredeti hálószobák gondosan felújított bemutatójával és a felbecsülhetetlen értékű műalkotások ezreivel.

Ettől a palota inkább tűnt valóságosnak, mint mítosznak. Akárcsak minden más az életében.

A fejében lévő tervrajzot követve bekanyarodott egy üres személyzeti folyosóra. Szerencsére az alkalmazottak zöme a többi vendéggel volt elfoglalva. Ekkor a kiélesedett tündehallása hangokat érzékelt elölről.

Kierse eleresztett egy szitkozódást, hátrált néhány lépést, és bebújt egy nagy, földig érő függöny mögé. Visszatartotta a lélegzetét, amikor két nőt hallott közeledni, majd elhaladni maga mellett, halkan csevegtek franciául. Kierse megtanult néhány szót, mielőtt ideutazott, ám az bizonyosan nem volt elegendő ahhoz, hogy követni tudja a beszélgetésüket.

Amint tiszta volt a terep, előbújt, és végigsietett a folyosó hátralévő részén, majdnem a céljáig. Kikukkantott a sarkon, és két őrt látott a királynő lakosztálya előtt. Ugyanúgy, mint amikor a túra során meglépett a csoportjától – most, hogy a palotát ismét lakták, a királynő hálószobáját törölték a látnivalók hivatalos listájáról. Szerencsére nem a főbejáraton akart bemenni.

Kierse elővette a szerszámait, belemerült a lidércmágiájába, és manipulálta az időt. A világ egyik pillanatról a másikra lassított mozgásba csúszott. Körbevéve a varázsereje aranyos izzásával, a királynő lakosztálya melletti ajtóhoz szökkent, és munkához látott az álkulccsal. Egy könnyed kattanással később besurrant a szobába, és határozottan becsukta maga mögött az ajtót. Elengedte a mágiáját, és hagyta, hogy a helyére zökkenjen az idő.

A lidércmágiáját még mindig nem tudta megszokni, de a lassított mozgás mindig is a része volt. Egy kis előny, amelyet arra használt, hogy kikeveredjen a nehéz helyzetekből. Az új mágia volt az, amivel még mindig hadilábon állt. Például a pajzsok.

Az ajtóra nyomta a tenyerét, lehunyta a szemét, és a fába irányította az akaratát. Az erő egy vékony erecskéje beleömlött a keretbe. Kierse borzongva elengedte. Ez legalább egy órán át botlózsinórként fog működni. Ha valaki belépne ezen az ajtón, tudná, hogy kifelé egy másikat kell használnia.

Imádkozva, hogy erre ne kerüljön sor, az erkélyajtóhoz sietett, és kisurrant a hűvös tavaszi levegőre. A parti nem terjedt ki a palota ezen oldalára, így az udvaron nem volt senki, aki megláthatta volna. A horizonton súlyos felhők lógtak, esőt ígérve. Végeznie kellett, mielőtt leszakad az ég.

Aggodalmasan latolgatta a távolságot a következő erkélyig. Mielőtt a bűbájt, amely elrejtette valódi természetét, levették róla, felfedve tündeörökségét – hegyes fülek, meg minden –, Kierse soha nem próbálkozott volna ilyesmivel. És bár korábban már túllépett a tériszonyán – hála Jason hirtelen lökésének, majd egy gyors zuhanásnak a földre –, nem igazán akarta kipróbálni, milyen leesni a második emeletről. Az új mágiájával azonban kiélesedett érzékek, gyorsabb reflexek és megnövekedett erő is járt. Nem mintha száz százalékig biztos lett volna abban, hogy bármelyik új képességét használni tudja, de ma este muszáj volt működésbe hoznia őket. Mert egy emberi lény nem volna képes végrehajtani ezt az ugrást.

Még jó, hogy már nem volt ember.

Kierse összerándult a gondolatra. Még mindig emberként azonosította magát, hiszen az elmúlt huszonöt évben ebben a hitben élt. Az ellenkező gondolatot nem érezte komfortosnak. Legalább annyi mágiát elsajátított, hogy a hegyes fülét vissza tudta varázsolni kerekdedre, amilyen az élete nagy részében volt – ami hasznosnak bizonyult a küldetéseken, amelyeken el kellett vegyülnie, de néha egyszerűen csak azért szerette magán viselni a bűbájt, hogy jobban önmagának érezze magát.

Kibújt a magas sarkú cipőjéből, elrejtette az erkélyen, aztán a szoknyáját felkapva felkapaszkodott a vaskorlátra. Felszisszent, amikor a vas a csupasz bőréhez ért. Nem bénította meg, ahogy a tündérmesékben szokott történni, de nem is volt kellemes.

– Legyünk túl rajta! – mondta.

Elrugaszkodott a két erkély közé függesztett hatalmas lámpás felé. Elkapta, majd hátralendült; az izmai tiltakoztak a megerőltetés ellen. Aztán amikor újra előrefelé lendült, és a teste a megfelelő szögben állt, elengedte a lámpást. Alig tudta visszafojtani a sikolyát, amikor elrepült, majd egy gurulással a következő erkélyen landolt. Hallotta, ahogy elszakad a ruhája. Kurva jó.

Kierse remegő lábbal felállt. Nos, megcsinálta.

Leporolta a ruháját, és szemügyre vette a szakadást. Csupán némiképp kacérabb lett az amúgy is magas hasíték. Ezért viselt praktikus holmit, amikor betört valahová, ám ez alkalommal nem volt más választása. És most idő szűkében mással kellett foglalkoznia.

Egy gyors hallgatózás után benyitott a királynő pazar lakosztályába. Csupa 16. századi elegancia volt, XIV. Lajos stílusában, mintás huzatú székekkel és egy impozáns, oszlopos ággyal, amelyet áttetsző, fehér függönyök takartak. Kierse végigment az antik szőnyegeken a szoba hátsó részében lévő ajtóig. A kapcsolata pontosan megmondta, hol lesz a karkötő. Érezte, ahogy a tolvajmosolya visszakúszik az arcára, amikor kinyitotta az ajtót, felfedve a mögötte rejtőző széfet.

Semmi különös – de nem is kellett annak lennie. Kierse szemügyre vette a peremén körbefutó védőpajzsokat – Bourbon-liliomok azon a képzelet alkotta nyelven belül, amellyel kapcsolatban mindig is az volt az érzése, hogy a megértése határán lebeg. A mágia régi volt – a pajzsokat egy boszorkánymester helyezte el valamikor réges-régen. Nem mintha a varázslat kora befolyásolta volna Kierse képességét arra, hogy kikerülje.

Az ő fő mágikus ereje az abszorpció volt. Nem hatott rá a mágia, kivéve, ha egyszerre túl sokat nyelt el belőle. Ami azt jelentette, hogy a pajzsok nem okoztak számára problémát, egy ilyen zárat pedig álmában is fel tudott törni.

A széf régebbi volt, mint az azt védő pajzsok, ami mindig neki kedvezett. A páncélszekrény ajtajára tapasztotta a fülét, a zárbetétek kattanását hallgatva, miközben fejben összerakta a kódot. Aztán ördögi vigyor terült el az arcán, amikor még egyszer utoljára elfordította a tárcsát, és a széf kinyílt.

– Szuper – sóhajtotta megkönnyebbülten. Csillogó ékkövek sokasága tárult elé csodás arany- és ezüstfoglalatokban. A gyűjtemény kisebbnek bizonyult, mint amire számított. Valószínűleg csak az volt itt, amit a királynő rendszeresen viselt – nem az állami ékszerek. A karkötő, amelyet keresett, koboldmunka volt, finom mívű ezüstpánt, közepén egy ametiszttel. Itt kellett volna lennie az ékszerek között. Noha rengetegfajta drágakő hevert előtte, egyetlen ametiszt karkötőt sem látott. – Basszus! – sziszegte. Egy kobold Dublinban biztosította arról, hogy az ékszer ott van a királynő széfjében, és hogy eddig senki, akit felbéreltek, nem tudott hozzáférni. Ha ellopja, ígérte a kobold, ad neki egy érmét, amellyel bemehet a Koboldpiacra. Egy érmét, amelyre óriási szüksége volt. Egy része tudta, hogy ez a sok nehézség azt jelenti, a karkötő sokkal értékesebb, mint az, amit a kobold kínál cserébe, de úgy gondolta, megéri, hogy letörölje azt az önelégült mosolyt a képéről. Csakhogy… a karkötő nem volt sehol.

Minden rendben ment, mégsem lett meg a karkötő. Hol a fenében tarthatja a királynő? Még egyszer átkutatta a széfet, hátha van egy hamis hátlap vagy titkos rekesz, de bárhogy keresgélt is, az ékszer nem került elő. Egy újabb szitokszó kíséretében bezárta a széfet, és gyorsan átfésülte a királynő lakosztályát, de nem talált másik trezort. Valószínűleg volt egy másik páncélterem a palota szívében, amely a többi ékszert rejtette, ám az egy egészen más jellegű küldetést jelentett. Olyat, amit Kierse-nek sokkal jobban meg kellett terveznie.

– Basszus! – ismételte, miközben visszament az ablakhoz.

Ugrott, elkapta a lámpást, és ahogy továbblendült, a fém éle belemélyedt a kezébe. Elfojtott egy kiáltást, amikor felhasadt a bőre. Ezúttal legalább jobban megítélte a röppályát, és a talpára huppant a szomszédos erkélyen. A tenyere csupán enyhén vérzett, de azért átkutatta a szobát, amíg nem talált egy zsebkendőt egy komódfiókban. Azt a kezére tekerte, hogy elállítsa a vérzést. Miután ezzel végzett, előkereste a magas sarkú cipőjét, felhúzta, odament az ajtóhoz, és hallgatózott.

Csend volt, leszámítva a két őrt, akikről már tudott. Egy sóhajtással lassított mozgásra váltott, és kisurrant a folyosóra. Az őrök felé sem fordultak, miközben elment mellettük. Amint egy sarkon befordulva eltűnt a szemük elől, nagyot fújtatva kilépett a lassított mozgásból. Gondolatai a karkötő körül jártak, azon agyalt, hogy ezek után hogyan fogja megszerezni.

Ekkor egy vámpír őrszem lépett ki egy falmélyedésből, villogó agyarakkal. Mögötte egy mélyen dekoltált kék ruhát viselő lány vihogott, próbálva visszahúzni a férfit a rejtekhelyükre. A vámpír orrlyukai kitágultak, majd Kierse-t meglátva a szeme is tágra nyílt.

A vágás a kezén. A francba!

A vámpír franciául kiáltott valamit.

– Én… – dadogta a lány pánikba esve. Hátrálni kezdett, de arrafelé is őrök álltak.

– Megállni! – szólt a férfi angolra váltva.

Ez jó alkalom lett volna arra, hogy a többi új lidércképessége is működésbe lépjen. Azok az erők, amelyekkel jelenleg nem rendelkezett, de a kutatások szerint a lidércek birtokolják őket. Míg az időmanipuláció, az abszorpció, a bűbáj és a kincsek felkutatása iránti affinitása megvolt – ami a lidércmágia tolvajváltozatának felelt meg –, addig a mágikus intuíció, a lidércfények, a teleportálás és a meggyőzés még mindig hiányzott. Az ősei minden bizonnyal ez utóbbit használták arra, hogy az embereket letérítsék az útjukról, és más irányba tereljék őket azokban a régi népmesékben. De ő az egész tavaszt azzal töltötte, hogy a képességeivel küzdött, és arra a következtetésre jutott, hogy vagy nem bír hozzájuk férni… vagy nem is rendelkezik velük. Mivel most kutyaszorítóba került ezzel a vámpírral, és a tudása még mindig nem nyilvánult meg, az utóbbira voksolt.

Ami azt jelentette, hogy elő kell vennie a B tervet: eljátssza a hülye partivendéget, vagy a második számú tolvajszabályt alkalmazza: a menekülést. A futás általában jobb megoldásnak tűnt, csakhogy itt nem volt elég biztonságos a kijárat hozzá.

Ahogy az őr közeledett felé, meghozta a döntést. A mellkasára szorította a kezét, és szipogni kezdett.

– Hála istennek, hogy megtaláltam!

A vámpír zavarodott arcot vágott.

– Nem szabadna itt lennie. Vissza kell mennie a partira.

– Eltévedtem – hazudta Kierse. – Nem is tudom, hogyan keveredtem ide. Aztán elestem, és megsebeztem magam. – Vérző kezét kissé remegve tartotta a vámpír felé. – Nagyon hálás lennék, ha segítene.

Megrebegtette a szempilláit, próbálva túljátszani a dolgot. Nem tudott sokáig színészkedni. A lopakodás mindig is jobb megoldásnak tűnt.

Az őr tekintete a kezére siklott, majd sietve visszahúzta az agyarait. Megköszörülte a torkát.

– Erre – mondta.

Megragadta a karját, és a folyosó felé terelte.

– Várjon, én… – kezdte Kierse.

Ekkor egy másik férfi bukkant fel a folyosó kanyarulatában, és nyugodt hangon így szólt:

– Már mindenhol kerestelek.

Kierse hátán végigfutott a hideg, és mozdulatlanná dermedt. Az őr döbbenten hebegett a koromfekete öltönybe öltözött jövevény láttán, akinek éjfekete haja művészien simult hátra szögletes arcából, szürke szeméből pedig viharok ereje áradt. Valószínűleg ő volt a leggyönyörűbb rémálom, amelyet Kierse valaha látott.

– Graves – suttogta.

– Engedje el a feleségemet!

Második fejezet

Feleség. Azt mondta, hogy feleség?

Graves Kierse-nek nyújtotta kesztyűbe bújtatott kezét.

– Mehetünk? – Szájának felfelé húzódó sarka elárulta, hogy pontosan tudja, mit gondol a lány a neki adományozott címről. Ám ő elég okos volt ahhoz, hogy belemenjen a játékba.

– Férjem – mondta, s elfogadta a férfi felé nyújtott kezét.

A férfi veszélyes mosolyától bukfencet vetett a gyomra.

Kár, hogy még mindig dühös volt rá a csalásai miatt, mert amikor az a viharszín szempár a teljes figyelmével rá irányult, a szenvedély, a vágyakozás és a harag keveredett benne. Gravesből hullámokban áradt a forróság, akár egy kohóból. Kierse esze azt súgta, hogy ez csak a férfi varázsereje, de nehéz volt nem érezni, ahogy a parázs felizzik közöttük.

– Hiányoztam? – évődött Graves azzal a precíz brit akcentusával.

Kierse felszegte az állát, nehogy a férfi azt higgye, zavarba hozta.

– Nagyon.

Graves a szájához emelte a kezét, és birtokló csókot nyomott a kézfejére. A szikrák lángokká nőttek, felkúsztak a csuklóján, a könyökén, a vállán, míg a bőre kipirult és felforrósodott. A férfi szeme rövid időre a dekoltázsára szegeződött, majd továbbsiklott a nyakán az ugyancsak lángoló orcájáig. A tekintetében lobogó tűz láttán Kierse nyelt egy nagyot.

– Monsieur{2} – mondta a vámpír gyakorlott meghajlással. – A hölgyet el kell vinnem a biztonságiakhoz, birtokháborítás miatt.

Graves ránézett az őrre. Arca egy pillanat alatt szigorúvá és könyörtelenné vált. Azzá a szörnyeteggé avanzsált, akivel Kierse hónapokkal ezelőtt találkozott, amikor azt a feladatot kapta, hogy törjön be a könyvtárába, és lopjon el onnan egy gyűrűt. Egy feladatot, amelynek lehetetlennek kellett volna lennie, ám ő az abszorpciós mágiájának köszönhetően megkerülte a férfi pajzsait, ami másoknak nem sikerült, s ezzel céltáblát tett a saját hátára. Graves ahelyett, hogy megölte volna, munkát ajánlott neki, és teljesen új pályára állította az életét.

Ha most ránézett, nem látott mást, csak ezt a baljós energiát sugárzó, kegyetlen szörnyeteget. Attól eltekintve, hogy számára Graves nem ilyen volt. Egy ideig még azt is elhitte, hogy tud olvasni benne, holott erre senki nem volt képes. Mekkorát tévedett!

– Kérdeztem magát? – tudakolta Graves.

A vámpír hátrált egy lépést, felismerve, hogy hibát követett el. A lány az alkóvban beleolvadt az árnyékba. Csupán egy újabb nap a kiszámíthatatlan szörnyekkel.

Graves egy intéssel mindkettejüket elküldte. Karját Kierse dereka köré fonta, és magához húzta. A lány megszédült, és hevesen kalapált a szíve ettől a közelségtől.

El akart húzódni.

Örökre ott akart maradni.

Aztán minden gondolat elillant a fejéből, amikor a férfi lehajolt, és megharapta a nyakát, olyan nyomot hagyva rajta, amely azt üzente, hogy: „Az enyém, az enyém, az enyém.”

A szorítása olyan volt, akár egy satu. Kierse beszívta a mágiája illatát – bőr és friss pergamen. Amikor először fért hozzá a varázsához, és megérezte a férfi illatát, azt hitte, hogy az olyan, mint a könyveké a Magyalkönyvtárában, de most már meg tudta különböztetni a kettőt. Ez határozottan és kifejezetten Graves-illat volt.

– Viselkedj rendesen! – ingerkedett vele a férfi, miközben orrával végigsimított a lány fülcimpáján.

Ezt hallva Kierse majdnem hátrahőkölt. Elöntötte a düh az elképesztő szemtelenség miatt.

– Graves! – vicsorgott.

– Imádom hallani, ahogy kimondod a nevemet.

A lány hátrébb lépett, és meglátta a férfi gúnyos mosolyát.

– Azt elhiszem.

– Monsieur – próbálkozott újra a vámpír, a hangjában enyhe kétségbeeséssel.

Graves mágiájától felforrósodott a levegő.

– Ne merészeljen még egyszer zavarni!

Elindult a folyosón, magával húzva Kierse-t. Ő fortyogott a dühtől, amiért a férfinak kellett kiszabadítania a szorult helyzetéből. Már épp kinyitotta volna a száját, hogy ezt megmondja, amikor Graves felrántott egy ajtót, és szinte belökte rajta. Az ajtó becsapódott mögöttük. A férfi felkapcsolt egy lámpát, amely egy tárolószekrényt világított meg, majd Kierse-re szegezte szigorú tekintetét.

A feszültség tapintható volt közöttük. A düh maszkja még mindig úgy simult Graves vonásaira, mintha nem tanulta volna meg, hogyan lágyuljon el a kedvéért. A lány egy pillanatig nem volt biztos benne, hogy a férfi megüti-e, vagy az ajtónak löki, és megcsókolja.

Kiszabadította magát hipnotikus hatása alól.

– Te mi a fenét keresel itt?

Graves amennyire csak tudta, kihúzta magát. Úgy tűnt, készen áll arra, hogy vitriolt köpjön, ám ugyanolyan higgadtan beszélt, mint mindig.

– Ugyanezt én is megkérdezhetném, Miss McKenna.

Kierse a név hallatán nyugalmat kényszerített magára. A férfi már régóta nem szólította a vezetéknevén, és nem volt felkészülve arra, hogy az Ökörszem becenévtől – a társától, a névtől, amely azt jelentette, hogy hozzá tartozik, saját pusztulásának a forrása – idáig jusson. Nem is beszélve arról, hogy feleségből hirtelen újra egy ismerőssé… üzleti partnerré vált.

– Ne misszmekkennázz engem!

– Akkor hogy szólítsalak?

Kierse összehúzta a szemét.

– Sehogy.

– Nem hiszek neked. – A férfi kisimított egy sötét tincset Kierse arcából, ő pedig majdnem felnyögött, ahogy elárulta a teste.

Kívánta Gravest. Szinte már abban a pillanatban kívánta, amikor megismerte. Tudta, hogy gyönyörű és veszélyes. De az, hogy beleesett és kívánta, nem jelentette, hogy bízik is benne, és sejtelme sem volt, enélkül hogyan lépjen tovább.

Ezért hátrébb húzódott, és azt mondta:

– Nem kellene itt lenned.

Graves körbemutatott a szekrényben.

– Valóban. Ma estére határozottan más terveim voltak, mint hogy egy seprűszekrényben rekedjek.

– Te voltál az, aki betuszkolt ide.

– Mert elkaptak – vicsorogta a férfi, mintha ez sértés lenne.

És az is volt. Elvégre Kierse büszke volt a lopakodására.

– Jól megvoltam, mielőtt közbeléptél.

Graves nekidőlt az ajtókeretnek, azzal az átkozott vigyorral az ajkán.

– Elég, ha egyszerűen csak megköszönöd.

– Tudok magamra vigyázni.

– Ebben biztos vagyok – mondta a férfi csípősen.

– Egyáltalán mit keresel itt? – kérdezte újra Kierse elkeseredetten.

– Meghívtak.

– Meghívtak?! – gúnyolódott a lány. – Kizárt dolog, hogy elfogadsz egy meghívást egy ilyen partira, hacsak nincs rá alapos okod. – Újra szemügyre vette a férfit. Graves boszorkánymester volt, aki olvasni tudott bárkinek a gondolataiban, akit megérintett – kivéve őt. Ezt a mágiát arra használta, hogy egy titkokból és zsarolásokból szőtt hálózattal kedvére alakítsa a körülötte lévő világot. Ha üzleti ügyben jött Versailles-ba, akkor az volt a célja, hogy információkat szerezzen. – Pontosan kitől akarsz válaszokat kapni?

– Jelenleg? Tőled – dorombolta Graves, eléje lépve, és ezzel kibillentve őt az egyensúlyából. – Ha úgy gondolod, hogy üzleti ügyben vagyok itt, akkor jól sejtem, hogy te viszont azért jöttél, hogy ellopj valamit?

Kierse tekintete összekapcsolódott a férfiéval, és tudta. Öt hónapos távolléte alatt próbálta azt képzelni, hogy Graves nem követi minden lépését. Hogy valóban egyedül van, ahogy kérte. De nem, természetesen nem. Pontosan tisztában volt vele, hogyan dolgozik a férfi. Nem kellett volna meglepődnie. És mégis…

– Számítottál rá, hogy itt leszek.

Graves a zsebébe csúsztatta kesztyűs kezét, mint akit a világon semmi sem érdekel. Válasznak elég volt. Kierse szeretett volna gorombáskodni vele, de a vita hiábavalónak tűnt. A férfi úgyis azt gondolná, hogy neki van igaza. Hát nem pont ez jelentette az egyik problémát?

– Bármit tervezel is, nem fog működni.

– Miért gondolod, hogy tervezek valamit? – kérdezte Kierse.

– Mert mindig tervezel valamit. – A férfi szavai élesen csengtek, ám a szemében derű csillogott. Mintha a lány nem lett volna tudatában annak, hogy Graves ugyanúgy érti őt, mint ahogy ő hitte ennek a fordítottját.

– Bagoly mondja verébnek. – El akarta tolni magától a férfit, és a kilincsért nyúlt.

– A szoknyád elszakadt – mondta Graves. – Koszos a körmöd. Az egyik térded lehorzsolódott. A frizurád kócos.

– És? – vágott vissza.

A férfi felnyúlt, és a helyére igazított egy hajtincset. Ujja elidőzött a lány kerek fülén, mintha a bűbájon keresztül próbálná meglátni a hegyes tündefület.

– Már elloptad, amiért idejöttél, ugye?

A lány eleresztett egy hangos sóhajt.

– Nem volt ott – ismerte be végül.

– És mi volt az?

Kierse a fogát csikorgatta.

– Mintha nem tudnád.

– Örömöt szerez, hogy mindentudónak tartasz?

– Lefogadom, hogy neked igen.

Graves szája ádáz mosolyra húzódott.

– Sosem tudom, hogy mi jár a fejedben.

– Ez az én szerencsém. – Kierse elfordította a tekintetét. Különben meg mi értelme eltitkolni Graves elől? Talán tud egy másik helyet, ahol a karkötőt őrizhetik. Elvégre a tudás a mágikus képessége. Bárcsak ne lett volna minden egyes grammjának ára! De szüksége volt arra a karkötőre. Egész tavasszal azon dolgozott, hogy bejusson a piacra. Ez volt az egyetlen lehetősége.

– Egy koboldok által készített karkötő – mondta végül. – Ezüst, egy ametiszttel a közepén. – Graves szeme rávillant. Másodpercnyi csend után kirobbant belőle a nevetés. Kierse méregbe gurult. – Mi olyan kurva vicces?

– Még neked sem sikerült volna.

– Miért?

– Azért, kicsi tolvaj, mert Aveline királynő ma este azt a karkötőt viseli.

Harmadik fejezet

Graves problémának tüntette fel, hogy a királynő csuklóján van a karkötő. Csakhogy ez nem probléma volt.

Hanem mindent helyrehozott.

– Még jobb is – mondta Kierse.

Azzal felrántotta az ajtót, és kiviharzott.

Miközben véget nem érő folyosókon kanyargott, Graves a nyomában loholt.

– Nem gondolhatod, hogy el tudod lopni tőle.

Kierse rávigyorgott.

– És miért is nem?

– Ő az egyik legidősebb élő driád, te pedig a birodalmában vagy. Ő ennek a helynek a királynője.

– És a mai este az, amikor a parti minden résztvevője audiencián találkozhat vele. Tehát én is.

Graves elkínzott pillantást vetett rá.

– Az audiencia nem négyszemközti találkozót jelent. Az egész udvar előtt zajlik.

– Megkérdőjelezed a képességeimet?

– Szó sincs róla – biztosította a férfi. – De nem fogsz elég közel kerülni hozzá.

Kierse tudomást sem vett róla, miközben az utolsó lépcsősoron trappolt lefelé, amely a fogadóterembe vezetett. Közeledett az éjfél, és vele együtt a nyilvános meghallgatás vége, azaz a bál kezdete. Még azelőtt kellett eljutnia a királynőhöz.

Két őr fenyegető pillantással lépett felé, Graves láttán azonban meghátráltak. Nos, legalább a férfi félelmet keltő energiája neki dolgozik.

Beállt a trónterem előtt várakozó, egyre fogyatkozó sorba, ám Graves megragadta a könyökét, és kirángatta onnan.

– Ez még tőled is vakmerőség – érvelt.

A lány felsóhajtott.

– Nézd, neked nem is kellene itt lenned. Mondtam, hogy visszamegyek New Yorkba, ha készen állok rá. Nem tudom, ennek melyik részét nem érted. Nincs szükségem a segítségedre.

– Bármennyire hízelgő, hogy azt hiszed, csak miattad jöttem el egészen Párizsig – mondta Graves szúrós pillantással –, szükséged volt a segítségemre, hogy kiszabadítsalak annak a vámpírnak a kezei közül.

Kierse felhorkant.

– Mintha egyedül nem tudtam volna megbirkózni vele!

– Anélkül, hogy holttesteket hagytál volna magad után…

– Egyáltalán mit kerestél azon a folyosón?

– Leskelődtem.

Kierse megforgatta a szemét.

– Tudsz egyáltalán egyenes választ adni?

– Te tudsz?

– Nincs időm erre… rád – jelentette ki a lány, és elhúzódott Gravestől. – Ellentétben azzal, amit gondolsz, nem viselkedem meggondolatlanul. Megyek, felmérem a tróntermet és a királynőt, és abból kiindulva csinálok egy tervet. Te itt maradhatsz… távol tőlem.

Ám a férfi ismét megragadta a könyökét, mielőtt elmehetett volna.

– Próbálom megakadályozni, hogy börtönbe kerülj.

Kierse felnevetett.

– Nem tudnának bent tartani. – Már jó néhány börtönből kiszabadult, jóval azelőtt, hogy tudta volna, varázserővel rendelkezik. Az, hogy egy New York-i mestertolvaj mellett nőtt fel csodagyerekként, néha jól jött. Egészen addig, amíg nem gondolt túl sokáig a bántalmazásokra, amelyeket Jasontől elszenvedett. Graves tetőtől talpig végigmérte, mintha újraértékelte volna. Kierse ismerte ezt a tekintetet. A férfi úgy mérte fel az embereket, ahogyan ő a tárgyakat. Azt latolgatta, hogy mennyit tudna kihozni belőle, ha segítene neki elkerülni a börtöncellát. Ujjával megbökte Graves mellkasát. – Ne nézz így rám!

A férfi kesztyűs keze Kierse könyökéről a csuklójára csúszott, és a mellkasára húzta a tenyerét.

– Hogy?

A lány nyelt egyet ettől a közelségtől.

– Mintha fel akarnád becsülni, mennyit érek.

– Már mindketten ismerjük az értékedet. – A másik keze a dereka köré csúszott, közelebb húzva őt magához. Kierse-nek elakadt a lélegzete, amikor a férfi ismét a füléhez hajolt. – Felbecsülhetetlen.

– Graves! – figyelmeztette.

– Segíthetek.

Kierse belenézett a férfi higanyszürke szemébe.

– Hogyan?

– Én… ismerem a királynőt. Amint a bálteremben lesz, elég közel tudlak vinni hozzá.

– Milyen áron?

– Muszáj, hogy kettőnk között ára legyen valaminek? – kérdezte a férfi szinte gyengéden.

Egy másodpercig úgy tűnt, komolyan gondolja. Mintha csupa szívjóságból akart volna segíteni neki. Nemes gesztus egy olyan embertől – szörnyetegtől –, aki soha nem tett semmilyen nemes dolgot.

Ez valahogy még gyanakvóbbá tette Kierse-t.

Volt itt valami, amit nem értett – ahogy Gravesszel kapcsolatban mindig. Nem kerülte el a figyelmét a tény, hogy a férfi nem válaszolt arra, egyáltalán mit keres itt. Nyilvánvalóan tudta, hogy ő itt lesz, de azt is, hogy Dublinban van. Bármikor átrepülhetett volna az óceánon, hogy beavatkozzon az életébe. Miért pont Párizsban? Miért fogadta el ezt a meghívást?

Mégsem tagadhatta, hogy ő és Graves jól működtek együtt. Ezt a téli napfordulót megelőző hetek bebizonyították. Visszaemlékezett a Magyalkönyvtárban eltöltött órákra, amikor a tervrajzokat és a páncélterem számsorait nézegette. Arra az érzésre, ahogy a férfi teste hozzápréselődik, akár edzésen, akár szex közben. Mindez csodálatos volt.

Elhessentette azt a képet, ahogy Graves a könyvtárban nekidönti a könyvespolcnak. Most nem segített.

– Bökd már ki! – mondta ehelyett.

– Annyira utálni fogod, amit ajánlok, hogy az lesz az ára – mondta Graves, miközben kihúzta a sarokból.

Kierse értetlenül pislogott.

– Ez mit jelent?

– Mosolyogj! – utasította a férfi. Kierse kivillantotta a fogait, mire a férfi halkan felnevetett. – Ez az.

Az óra éjfélt ütött, a trónterem egyik fala szétnyílt, felfedve egy pazar báltermet, amely mintha egyenesen egy tündérmeséből termett volna ott. Minden csupa arany és márvány volt, a mennyezeten hatalmas csillárok ragyogtak. Szinte túl szép volt ahhoz, hogy ránézzenek, nemhogy befogadjon egy több száz fős iszogató, táncoló és ünneplő tömeget.

Graves bevezette Kierse-t, akinek elállt a lélegzete, amikor megpillantotta Aveline királynőt. Tömör volt, mint a fa, amelyről a nevét kapta, és díszes aranyruhájának dekoltázsában telt keblek domborodtak. A bőre barna volt, akár a fakéreg, a szeme pedig a tavasz élénkkékje. Amikor rámosolygott odaadó alattvalóira, gödröcskék jelentek meg az arcán. Ruhája kihangsúlyozta a dereka ívét, de nem rejtette el telt alakját és gömbölyű hasát. És a csuklóján ott csillogott a koboldkarkötő.

– Talán…

– Még nem – szakította félbe Graves.

– De…

– Táncoljunk!

A lány döbbenten figyelte, ahogy megtöltik a párok a táncparkettet.

– Nem tudok táncolni.

– Az én tudásom elég mindkettőnknek.

Kierse ránézett a férfira.

– Milyen szerény vagy!

Graves elvigyorodott.

– Ha folyton bókolsz, még azt fogom hinni, hogy tetszem neked. – A lány összeszorította a fogát, nehogy valami csúnyát mondjon felháborodásában. Graves megfogta a kezét, és körbeforgatta. A fordulat végén magához húzta, és megfelelő pozícióba igazította a kezüket: övét a lány derekára, Kierse-ét a saját vállára. Aztán a kezük összekulcsolódott, mire a lány nyelt egyet, és a férfi szemébe nézett. – Készen állsz? – kérdezte Graves. És mielőtt nemet mondhatott volna, kihúzta a táncparkettre. Beleolvadtak a tömegbe, amely már az egyik falnál elhelyezett zenekar klasszikus muzsikájának az ütemére mozgott. Az első néhány lépésnél Kierse háta megmerevedett, mintha karót nyelt volna. Túl sokat agyalt, és ezt tudta is magáról. Tolvaj volt. A lábmunkája kifogástalan, ám ez a fajta mozgás teljesen kívül esett a repertoárján.

– Lazíts! – mondta a férfi. Ő könnyen beszélt. Nyilvánvalóan fantasztikusan táncolt. Kierse-nek nem kellett volna meglepődnie, tekintve, hogy Graves több száz éves volt, és egy olyan korban nőtt fel, amikor ez a felsőbb osztályoknál alapvetőnek számított. – Add át az irányítást! – biztatta a férfi. – Engedd, hogy én vezesselek!

Ez volt a probléma. Nem volt jó abban, hogy kiengedje a kezéből a gyeplőt. És ha ezt Graves közelében tette, az csak katasztrófával végződhetett.

Ám ahogy a férfi körbevezette a csillogó bálteremben, érezte, hogy beleolvad. Vele könnyűnek érezte a lépéseket. Az első táncból egy második, ezúttal lassabb lett. Graves közelebb húzta magához, annyira, hogy a lány orra megtelt az illatával. Gyakorlatilag a nyelvén érezte az ízét. Ez túl közel volt, túl sok volt egyszerre. Összezavarta az érzékeit.

Vissza kellett nyernie a fölényt, különben sosem éli túl.

– Mi a terv? – kérdezte, a fogain keresztül préselve ki a szavakat.

A férfi sokatmondó pillantást vetett rá.

– Én bemutatlak. Te ellopod a karkötőt.

– Ilyen egyszerű? És melyik részét fogom utálni?

– Nem akarom előre elrontani a mulatságot.

Lementek a táncparkettről, és amint szétváltak, Kierse élesen beszívta a levegőt. Még mindig pokoli tűz tombolt a testében attól az érzéstől, ahogy a férfi keze az övére kulcsolódott. Felhevült arccal követte a tömegen keresztül. Haragudott magára, amiért hagyta, hogy Graves kiváltsa belőle ezt a reakciót. Ő volt a hazug. Elárulta. Nem lett volna szabad ilyen hatást keltenie benne.

A királynő aranyozott trónon ült, és kerek arcán mosollyal figyelte a tömeget. Kétoldalt őrök álltak, körülötte pedig egy csapat negédes nimfa ült, nevetgélve és a táncolókra mutogatva.

Egyszer csak a királynő tekintete megakadt Gravesen, hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Micsoda meglepetés!

Felállt, mire a többi nimfa is felpattant. Ujjai könnyed mozdulatával elbocsátotta őket, majd intett a párosnak, hogy menjenek oda. Graves maga mellé húzta Kierse-t, és együtt járultak a királynő elé.

A lány nem számolt azzal, hogy a szó szoros értelmében egy valódi trónon ülő királyi szörnyeteggel találkozik. Általában nem kápráztatta el semmi, de a királynő gyönyörű volt, fenséges és ijesztő. Amikor Graves megállt, összeszedte magát, és valamiféle pukedlire hajtotta a térdét. Graves rávigyorgott, majd fejet hajtott Aveline királynő előtt.

– Mindig csodás a nap, amikor láthatlak, Avie – mondta elbűvölő mosollyal.

– Avie – ismételte a királynő nevetve. – Semmit sem változtál az évek során, te ördög.

Graves tett még egy lépést előre.

– Ami azt illeti, mégis.

Aveline királynő kék szeme kérdőn cikázott Kierse és Graves között.

– És ő kicsoda?

– A feleségem – felelte a férfi egyszerűen.

Ó!

Nos, nem csoda, hogy úgy gondolta, Kierse-nek nem fog tetszeni ez a terv. Ez a feleség dolog kimentette egy kutyaszorítóból, ugyanakkor nem állt szándékában hagyni, hogy a férfi továbbra is ezt a valótlan címet használja.

Mindazonáltal a királynő szemügyre vette. Kierse még soha életében nem érezte magát ennyire alulöltözöttnek. A szabadtéri Beltane ünnepélyre tökéletesen megfelelt a kombinépántos ruhája, arra azonban aligha tűnt alkalmasnak, hogy egy királynővel találkozzon. Ám Aveline arckifejezésében nyoma sem volt gúnynak. Csak elismerésnek.

– Egy feleség – suttogta. – Oly ritkán sokkol a korom! – A tekintete Gravesre vándorolt. – Te… megnősültél?

– Engedd meg, hogy bemutassam Kierse McKennát.

– Kedvesem – bólintott a királynő.

– Felség – mondta Kierse egy újabb kis meghajlással.

– Ó, maga nagyon különleges nő lehet, hogy megfogott egy ilyen embert.

Kierse a királynő szemébe nézett

– Általában őt tartom emiatt szerencsésnek.

Aveline királynő derűsen elmosolyodott.

– Jól teszi. – Intett, hogy lépjen közelebb. – Mindig mi vagyunk a nagy fogás, nem igaz?

– Hallom ám, amit mondasz – jegyezte meg Graves nevetve.

– Remélem is – bólintott a királynő, Graves felé fordulva. – Most nincs rá időm, de meg kell ismernem az egész történetet. Nem hagyhatsz ki egyetlen részletet sem. Például miért nincs gyűrűje? Tudom, hogy rengeteg ékszert őrzöl abban az ősrégi házadban.

Graves szélesen elmosolyodott.

– Bárcsak rá tudnám venni, hogy viselje valamelyiket!

Kierse tekintete a férfira villant.

– Én viselném. De folyton rosszul választasz.

A királynő felnevetett.

– Tessék, Graves!

– Mondd meg, melyiket szeretnéd, kedvesem, és a tiéd lesz – ígérte a férfi komoly arckifejezéssel.

– Ha nekem kell megmondanom, akkor elvesztetted a játékot.

– Megjegyeztem – bólintott a férfi sokatmondó vigyorral.

– Személy szerint én a visszafogott holmik híve vagyok – jegyezte meg a királynő, szemlátomást élvezve az előadást. A kezét Kierse-ére tette, és rákacsintott. – Meg a családi relikviáké.

A lány ránézett Gravesre, és a királynő felé intett, mintegy azt javasolva, hogy fogadja meg a tanácsát. Szándékosan ott tartotta Aveline figyelmét az általuk rendezett jeleneten. Mert bár Gravesszel ügyesen játszottak, a bűvészmutatvány, amelyet el kellett végeznie, új szintet jelentett. Miközben beszélgettek, már megcsodálta a karkötőt, és miután sikerült lecsatolnia, a többi már gyerekjáték volt.

Olyan szaporán vert a szíve, hogy biztos volt benne, a kalapálást meghallva valaki rájön a csalásra. A karkötőt a kistáskájába dugta, a lopott meghívó mellé. Ideje volt minél gyorsabban eltűnni a színről.

– Majd egy másik napon – biztosította Graves a királynőt. – Ma este itt van neked a bál.

– Igen, igen – bólogatott Aveline. – Sokáig maradsz Párizsban?

– Ma este van itt egy elintéznivalóm, aztán sajnos visszamegyek a városba.

– A városba… Mintha csak egy lenne.

– Számomra csak egy van – vonta meg Graves a vállát.

– Akkor majd legközelebb.

Graves kezet csókolt a királynőnek, és elbúcsúztak. Ám Kierse egészen addig visszatartotta a lélegzetét, amíg el nem tűntek a tömeg névtelenségében.

– Szép volt – mondta a férfi, miközben kivezette a bálteremből, és gyors léptekkel elindult a legközelebbi kijárat felé. Keze a lány derekán pihent, ahogy egy másik folyosón irányította, el az őröktől.

– Hány kijáratot ismersz?

Graves mosolyától Kierse gyomra bukfencet vetett.

– Az összeset.

– Hadd találjam ki: itt voltál, amikor épült? – A férfi olyan pillantást vetett rá, amelyet a lány úgy értelmezett, hogy igen. Persze hogy itt volt. Már majdnem kijutottak a palotából, amikor Kierse megkérdezte: – Szerinted mennyi idő múlva fog rájönni?

Kiáltás harsant mögöttük.

– Csak menj tovább! – mondta Graves, ugyanabban a pillanatban, amikor a lány azt sziszegte:

– Ne nézz hátra!

Találkozott a tekintetük, és mindketten elmosolyodtak. Végre egy oldalon álltak.

Kierse kényszerítette magát, hogy nyugodtan lépkedjen, noha legszívesebben kirohant volna a palotából. De még senki sem tudta, hogy meglopták a királynőt, és a futás biztosan elárulta volna őket.

Léptek dübörögtek mögöttük, és egy férfi franciául kiabált valamit.

Graves káromkodott az orra alatt.

– Futás! – mondta.

{1} Ősi gael ünnep Írországban, Skóciában és Man szigetén. Hagyományosan május 1-jén tartják, és a nyár kezdetét jelöli.

{2} Uram (francia).