Az ÉSZAKI FÉNY trilógia részei:

AZ ARANY IRÁNYTŰ

A TITOKZATOS KÉS

A BOROSTYÁN LÁTCSŐ

A trilógia korábban AZ ÚR SÖTÉT ANYAGAI címen jelent meg, az első kötet pedig Északi fény címen.

A mű eredeti címe

Philip Pullman: The Amber Spyglass

Copyright © Philip Pullman, 2000

Borító © Cserny Timi Pookah

Borító tipográfia: Csigás Gábor

Illusztrációk © Philip Pullman

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa, 2003

Új, javított magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió,  2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-066-1

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Tartalom

1 Az elvarázsolt alvó

2 Balthamos és Baruch

3 Dögevők

4 Ama és a denevérek

5 Az őrtorony

6 Megelőlegezett feloldás

7 Mary, egymagában

8 Vodka

9 Fel a folyón

10 Kerekek

11 A szitakötők

12 A szakítás

13 Tialys és Salmakia

14 Tudás

15 A műhely

16 A szándékjárgány

17 Olaj és lakk

18 A holtak elővárosai

19 Lyra és a halála

20 Fára mászás

21 A hárpiák

22 A suttogók

23 Kiúttalanság

24 Mrs. Coulter Genfben

25 Saint-Jean-les-Eaux

26 A szakadék

27 A megfigyelőállás

28 Éjfél

29 Csata a síkon

30 A Felhős Orom

31 Nincs tovább Fennhatóság

32 Reggel

33 Marcipán

34 Megvan

35 Át a lankákon, s azokon is túl

36 Törött nyílvessző

37 Homokbuckák

38 A botanikus kert

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Ó, zengd erejét, ó, irgalmát dalold,
Köpönyege a fény, az űr felette bolt;
Haragszekerei a viharfellegek,
A vihar szárnyain sötétségbe ered.

Robert Grant:

Régi és új himnuszok

Te csillagos ég,

tőled ered, ha a kedvese arcán

hű szeretőnek vágya kigyúl?

Ha merengve a tiszta leányarc csendjibe vész

– nem a csillagi tiszta derű ez?

Rainer Maria Rilke:

Harmadik duinói elégia

(Szabó Ede fordítása)

Finom párát ereget az életet művelő valami.

Hideg az éjszaka, lebke és csupa angyal:

Mind élőt kalapál.

Fényben úsznak a gyárak,

Elsikkad a dallam.

Végre együtt vagyunk, ha mégoly távol is.

John Ashbery:

A prédikátor

(Folyó és hegyek)

1
Az elvarázsolt alvó

Ryka szúnnyadott, s köré állnak ott

nagy ragadozók, vad barlanglakók.

William Blake{1}

EGY rododendronárnyas völgyben, a hóhatártól nem messze, olvadéktól fátyolos vizű hegyi patak mentén, óriás fenyők között kergetőző galambok és kenderikék felségterületén barlang szája nyílt a szabadba; takarta a fölé tornyosuló szirt és a szikkadt, súlyos levelek előtte púposodó halma. A rengetegben hangok özöne: sziklákon csacsogó patak, fenyőágak közt zúgó szél, rovarok cirpelése, fán élő aprójószág rikoltozása madárdallal vegyesen; időről időre hevesebb széllökés kapott egy-egy cédrus vagy fenyő koronájába, és csellójajdulást csalt ki belőle.

Kápráztatóan, makulátlanul ragyogott itt mindig a nap; citromos-aranyos sárga fénypászmák hatoltak le a fák tövéig, túlcsordulva a zöldesbarna árnyék foltrácsozatán; a világosság sosem volt egyforma, mert nemegyszer lebegett a facsúcsok fölébe pára, gyöngyházárnyalatúvá szűrve a napvilágot, fénnyel mosva át minden egyes tobozt, hadd csillogjon, mikor a pára ismét felszáll. A felhők nyirkossága olykor kicsapódott parányi, félig pára-, félig esőcsöppekké, melyek inkább szivárogtak, mintsem peregtek; sustorgott a milliónyi fenyőtű.

A patak menti keskeny ösvény kötötte össze a völgyalji falut – alig néhány pásztortanya bokrát – meg a félig romos szentélyt fent, a gleccsernél; megfakult selyemzászlókat cibált itt a magas hegyekből jött, izgága szél a jámbor falubeliek árpasütemény és szárított tealevél adományai fölött. Fény, jég, pára különös játékaként meg-megújuló szivárványívek borultak a völgyre.

A barlang kicsivel az ösvény fölött nyílt. Valaha elmélkedésnek, böjtnek, imának élő szent ember lakta, akinek emlékét tisztelettel őrizték. Az üreg úgy tíz méter mély volt, száraz padlatú: medve, farkas sem tartotta volna rangján alulinak, de évek óta csak madár és denevér fordult meg benne.

Hanem a bejáratnál ezúttal másforma jószág kapdosta ide-oda fekete szemét, hegyezte fülét; se nem madár, se nem denevér. A napfény sűrűn, súlyosan ült meg fényes arany szőrén, ideges majomkeze fenyőtobozt forgatott, ujja hegyével pattintgatta a pikkelyt, hogy az édes termést kikotorja.

Mögötte, éppen túl a határán annak, ameddig a napsütés elhatolt, Mrs. Coulter forralt vizet egy kis edényben, a naftafőzőn. Daimónja intő horkantására fölpillantott.

Az erdei ösvényen falusi kislány közeledett. Mrs. Coulter tudta, kicsoda: Ama már napok óta hordta neki az élelmet. Amikor idejött, tudtára adta a helybélieknek, hogy ő egy elmélkedő, imádkozó szent asszony, aki megesküdött, hogy nem vált szót férfival. Csakis Ama látogatását fogadta.

Hanem most nem egyedül jött a lány. Apja kísérte, kissé odébb várakozott, míg Ama felkapaszkodott a barlanghoz.

Ama meghajolt a bejárat előtt.

– Apám általam folyamodik a jóindulatáért – mondta.

– Légy üdvözölve, gyermek – felelte Mrs. Coulter.

A lány fakó pamutvászon batyut tett le Mrs. Coulter lábához. Aztán egy kis csokrot nyújtott felé, tucatnyi, összekötözött kökörcsint, és reszkető hangon hadarni kezdett. Mrs. Coulter értette valamelyest ezeknek a hegylakóknak a nyelvét, de a világért sem árulta volna el, mennyire. Csak mosolygott tehát, intett a lánynak, hogy hallgasson, és figyelje a két daimónt. Az aranyszín majom kinyújtotta kis fekete kezét, Ama pillangó daimónja mind közelebb és közelebb merészkedett, aztán megült az egyik kérges mutatóujjon.

A majom óvatosan a füléhez emelte, és Mrs. Coulter elméjében derengeni kezdett a megértés halvány fénye, megvilágítva a lány szavainak jelentését. A falusiak szívesen veszik az ő szent asszonyi jelenlétét a barlangban, de lábra kapott a szóbeszéd is, hogy hozott magával valakit, aki veszélyes és nagyhatalmú.

Miatta nyugtalankodnak a falusiak. Ez a másik lény vajon ura vagy szolgája Mrs. Coulternek? Netán rosszban sántikál? Miért jött egyáltalán? Sokáig maradnak? Ilyen kérdéseket közvetített az aggódó Ama.

Mrs. Coulternek újfajta válasz ötlött eszébe, miközben a daimón tolmácsolt. Elmondhatja az igazat. Persze nem a teljes igazságot, csak egy részét. Az ötlet kacagásra gerjesztette, de uralkodott a hangján:

– Igen, van velem valaki. De nem kell félni tőle. A lányom, álomba bűvölték. Az elvarázsolója elől rejtőztünk ide, igyekszem meggyógyítani, óvni a bajtól. Gyere, ha akarod, megnézheted.

Amát félig-meddig megnyugtatta Mrs. Coulter lágy hanghordozása, de azért ott bujkált benne a félelem; megilletődött a varázsló és a bűvölés puszta említésétől is. Daimónját azonban meglepő szelídséggel tartotta a majom daimón, meg egyébként is szörnyen kíváncsi volt, hát elindult Mrs. Coulter után a barlangba.

Apja az ösvényen tett felé egy lépést, varjú daimónja tétován csapott a szárnyával, aztán mégis egy helyben maradt.

Mrs. Coulter gyertyát gyújtott, mert alkonyodott. Amát a barlang végébe vezette. A kislány kimeredt szeme villódzott a félhomályban, két keze hüvelykujját ütemesen érintgette többi ujja hegyéhez, mert a gonosz szellemeket ezzel megtéveszti, és csökken a veszély.

– Látod? – mutatta Mrs. Coulter. – Senkiben sem tehet kárt. Félelemre semmi ok.

Ama megnézte a hálózsákban alvó alakot. Lány; nála háromnégy évvel lehet idősebb; ilyen színű hajat Ama még sohasem látott – napcserzett szőkeség, oroszlánsörény. Ajka zárt, mélyen alszik, ehhez kétség sem férhet, mert daimónja öntudatlanul gömbölyödik nyaka köré. Olyan mongúzforma szerzet, de színre vörösarany, termetre kisebb. Az aranyszínű majom gyöngéden megsimogatta az alvó daimón füle közét, és Ama látta, hogy a mongúzféle nyugtalanul felneszel és rekedten nyifog. Időközben egérformát öltött daimónja szorosan befészkelte magát nyakhajlatába, és rémülten pislogott a haja közül.

– Számolj be apádnak – folytatta Mrs. Coulter. – Gonosz szellem itt nincsen. Csak a lányom, alszik, mert megigézték, és én vigyázok rá. De Ama, kérlek, kösd apád lelkére azt is, hogy titok. Csak ti ketten tudhattok Lyráról. Ha a varázsló hírét veszi, hol van, és a nyomára akad, elpusztítja őt is, engem is, sőt az egész környéket. Úgyhogy csitt! Apádnak mondj el mindent, de senki másnak.

Letérdelt Lyra mellé, kisimította az alvó arcból a csatakos fürtöket, mielőtt mélyen lehajolt volna, hogy csókot nyomjon a lánya arcára. Mikor ismét felnézett, olyan szomorú szeretet sütött a tekintetéből, olyan dacos részvét, hogy a kislányt könnyek fojtogatták.

Mrs. Coulter kézen fogva vezette Amát a barlang bejáratához; a kislány apja aggódva leste őket odalent. Az asszony összetette a kezét, és meghajolt felé, a férfi megkönnyebbülten viszonozta, látva, hogy a kislánya, miután fejét meghajtotta Mrs. Coulternek és az elvarázsolt alvónak is, a sötétedésben lefelé tart hozzá a lejtőn. Apa és lánya újabb meghajlás után eltűnt a súlyos rododendronsátrak alatt.

Mrs. Coulter megnézte a vizet a kályhán: mindjárt felforr.

Az edény fölé hajolt, és levélmorzsalékot szórt bele ilyen-olyan tasakokból, két csipet innen, egy onnan, tett hozzá három cseppet valami halványsárga olajból is. Buzgón kavargatta, miközben öt percig számolt magában. Akkor levette a tűzről; várni kell, míg kihűl.

Körülötte hevert a tábori felszerelés egy része a kék tó mellől, ahol Sir Charles Latrom a halálát lelte: hálózsák, hátizsák váltás ruhával, tisztálkodószerekkel, miegymással. Masszív favázas, bélelt vászontartóban különféle műszerek, pisztoly, fegyvertokban.

A főzet gyorsan langyosodott a ritkás levegőn, s amint testhőmérsékletű lett, Mrs. Coulter áttöltötte egy fémbögrébe, ügyelve arra, hogy egy csepp se menjen mellé, majd hátravitte a barlang végébe. A majom daimón kiejtette kezéből a tobozt, és követte.

Mrs. Coulter gondosan letette a bögrét egy sziklakiszögellésre, és az alvó Lyra mellé térdelt. Az aranymajom átellenben helyezkedett készenlétbe, hogy lecsapjon Pantalaimonra, ha netán fölébredne.

Lyra haja nyirkos volt, szemhéja alatt körözött a szembogara. Ébredezni kezdett: Mrs. Coulter az imént, mikor megcsókolta, érezte, hogy rebben a pillája, tehát nem sok híja van az ébredésnek.

A lánya feje alá csúsztatta fél kezét, a másikkal félresimította homlokából a rátapadt tincseket. Lyrának kinyílt a szája, halkan nyögött; Pantalaimon kicsivel lejjebb fészkelt a mellkasán. Az aranymajom árgus szemmel figyelte Lyra daimónját, fekete ujjacskái rángatóztak a hálózsák szélén. Mrs. Coulter éppen csak odapillantott, és már el is kapta a kezét, arasznyit hátrált. Az asszony gyöngéden felsegítette a lányát a vállánál fogva, Lyra feje félrebiccent; mélyet sóhajtott, félig felnyitotta súlyos pilláit.

– Roger – motyogta –, Roger… hol vagy… nem látlak…

– Csitt – suttogta neki az anyja –, csitt, drágám, igyál.

Lyra ajkához tartotta a bögrét, megbillentette, hogy benedvesítse a lánya ajkát. Lyra megérezte, lenyalta a folyadékot; Mrs. Coulter nagyon óvatosan, kortyonként kezdte a szájába tölteni, kivárta, míg Lyra nyel, csak azután adott még.

Percekbe telt a művelet, de a bögréből elfogyott az ital; Mrs. Coulter visszafektette a lányát. Amint Lyra feje vízszintes helyzetbe került, Pantalaimon újra az álla alá gömbölyödött. Vörösarany bundája ugyanolyan nyirkos volt, mint a lány haja. Mindketten mélyen aludtak ismét.

Az aranymajom könnyedén kisurrant őrhelyére, a barlang bejáratához. Mrs. Coulter hideg vízbe mártott mosdókesztyűvel megmosta Lyra arcát, aztán a hálózsákot is kinyitotta, a lány karját, nyakát, vállát is áttörölte, mert Lyrának tüzelt a teste. Fésűt fogott, óvatosan kibontotta Lyra csimbókos haját, hátrafésülte a homlokából, takarosan elválasztotta.

Nem zárta vissza a hálózsákot, hadd szellőzködjön a lánya, addig is kibontotta Ama batyuját: lapos kenyerek, kockává préselt tealevél, ragacsos rizs egy nagy levél burkában. Eljött a tűzgyújtás ideje. Itt, a hegyek között kemény az éjszaka. Gyakorlott mozdulatokkal gyújtóst hasogatott, máglyát rakott belőle, gyufát sercintett. Mennyi mindenre kell gondolnia; fogytán a gyufa is, a nafta is a főzőbe; mostantól pedig éjjel-nappal fűtenie kell.

A daimónja berzenkedik. Nem tetszik neki, hogy ide húzódtak a barlangba, de mindannyiszor torkára forrasztotta ellenvetéseit. Most kinn duzzog, hátat fordít, minden porcikájából árad a megvetés, ahogy a toboza pikkelyeit pattintgatja a sötétbe. Az asszony úgy tett, mintha észre se venné; lankadatlanul, ügyesen járt a keze, táplálta a tüzet, hogy felforrjon a teavíz.

A majom rosszallása mégsem maradt hatástalan; az asszony, míg a szürkés teatömböt morzsolta a vízbe, azon rágódott, miféle dolgot vett a fejébe, csak nem őrült meg? Minduntalan visszatért a kérdés: mi lesz, ha az egyház gyanút fog. Az aranymajomnak tökéletesen igaza van. Nemcsak Lyrát rejtegeti, a tulajdon szemét is eltakarja.

A sötétből egy kisfiú lép elő, reménykedve, riadtan, egyfolytában azt suttogva:

– Lyra, Lyra, Lyra…

Mögötte mások, nála is homályosabbak, némábbak. Úgy tetszik, összetartoznak, egyfélék, de láthatatlan arcúak, hangtalanok; a kisfiú maga is csak suttog, az arca homályos, elmosódó emlék.

– Lyra… Lyra…

Hol lehetnek?

Nagy síkság, a vasszürke égbolton semmi fény, gomolygó, ködbe vesző szemhatár. Csupasz talaj, milliónyi láb döngölte laposra, ámbár ezek a lábak a pihénél is könnyebbek: tehát csak az idő egyengethette el így, ámbár az idő is megállt itt; alighanem olyan minden, amilyen eredendően volt. Ez a mindenen túli túl, minden világok közül a végső.

– Lyra…

***

Hogy kerültek ide?

Rabok. Valaki bűnt követett el, habár senki nem tudja, mit, és miféle bíró ítélkezett.

Miért szólongatja a kisfiú Lyrát? Reménykedik.

Kik ezek mind? Kísértetek.

És Lyra képtelen megérinteni egyet is, hiába töri magát. Kezével tanácstalanul csápol, a kisfiú meg egyre ott áll és esedezik.

– Roger – mondja Lyra, de csak suttogás telik tőle –, jaj, Roger, hol vagy? Mi ez a hely?

A válasz: – Ez a halottak világa, Lyra… Nemtom, mihez kezdjek. Nemtom, örökre itt maradok-e, nemtom, rosszat műveltem-e, vagy mi, mert úgy igyekeztem, hogy jó legyek, de utálom, félek, utálom…

És Lyra azt mondja erre:

– Én…

2
Balthamos és Baruch

Valami szellem suhant el előttem,

s testemnek szőre felborzódék

Jób 4:15

CSÖND – mondta Will. – Egy szót se. Hagyjatok.

Az imént ragadták el Lyrát, az imént tért vissza Will a hegytetőről, miután a boszorkány végzett az apjával. Will meggyújtotta a kis bádoglámpást apja málhájából – száraz gyufa is volt mellette –, és a sziklaszál oltalmába húzódva bontogatni kezdte Lyra hátizsákját.

Ép kezével belenyúlt, előhúzta a súlyos, bársonytokos aletiométert. Villogott a lámpás fényénél: Will odamutatta a mellette álló két alaknak, akik állításuk szerint angyalok voltak.

– Kiigazodtok rajta? – kérdezte tőlük.

– Nem – felelt egy hang. – Gyere. Velünk kell jönnöd. Siessünk Lord Asrielhez.

– Ki küldött apám után? Azt mondtátok, nem tudta, hogy követitek. Csakhogy tudta ám – jelentette ki bőszen Will. – Jelezte nekem, hogy jönni fogtok. Többet tudott, mint gondoltátok. Ki küldött?

– Senki se küldött. Mi küldtük magunkat – így a hang. – Szolgálni akarjuk Lord Asrielt. Hát a férfi, aki meghalt, mi célból adta neked a kést?

Willnek elakadt a szava.

– Utasított, hogy vigyem el Lord Asrielnek – felelte aztán.

– Hát akkor gyere velünk.

– Nem. Előbb megkeresem Lyrát.

Ráhajtotta az aletiométerre a bársonytokot, és becsúsztatta a hátizsákjába. Gondosan letámasztotta, aztán magára kanyarította apja köpönyegét az eső ellen, és konokul méregette a két árnyalakot.

– Igazat mondtok? – szegezte nekik a kérdést.

– Igen.

– Akkor ki vele, erősebbek vagy gyöngébbek vagytok az embereknél?

– Gyengébbek. Ti húsból-vérből vagytok, nekünk nincs testünk. De akkor is velünk kell jönnöd.

– Nem. Ha én vagyok az erősebb, nektek kell engedelmeskednetek. Különben is nálam a kés. Tessék, itt a parancsom: segítsetek megkeresni Lyrát. Nem érdekel, meddig tart, majd ha megtaláltam, elmegyek Lord Asrielhez.

A két alak hosszan hallgatott, aztán odébblebegtek, és tanácskoztak; Will amúgy egy kukkot se hallott belőle. Visszajöttek, és így szóltak hozzá:

– Rendben van. Hibát követsz el, de nem hagysz választást nekünk. Segítünk felkutatni azt a gyermeket.

Will a sötétet kémlelte, hátha kiveheti őket valamelyest, de csak az eső csorgott a szemébe.

– Gyertek közelebb, hadd lássalak.

Szót fogadtak, de mintha még sűrűbb homály borult volna rájuk.

– Napvilágnál jobban látszotok?

– Ennél is kevésbé. Mi csak olyan közönséges angyalok vagyunk.

– Hát, ha én nem látlak, más se lát, így rejtve maradhattok. Nézzetek körül, hova tűnhetett Lyra. Még nem járhat messze. Az a nő – biztosan azzal a nővel van –, az vitte el. Járjatok utána, aztán gyertek vissza, jelentsétek, mit tapasztaltatok.

Az angyalok felemelkedtek a viharos égre, és már ott se voltak. Willre egyszerre rátelepedett a nyomottság, a tompaság; már az apjával folytatott viadal előtt se volt jó erőben, de most úgy érezte, egy másodperccel sem bírja tovább. Csak hunyhatná be végre sajgó, kisírt szemét.

Fejére húzta a köpenyt, magához ölelte a hátizsákot, és már aludt is.

***

– Nincs és nincs – szólalt meg egy hang.

Will álmában hallotta, és erőnek erejével igyekezett felébredni. Nagy nehezen (legalább egy percbe tellett, olyan mély öntudatlanságból ocsúdott) felnyitotta a szemét a ragyogó reggeli napsütésre.

– Merre vagytok? – tudakolta.

– Melletted – mondta az angyal. – Erre.

Az imént kelt fel a nap, a szikla, a zuzmó, a moha üdén tündökölt a korai fényben, de ember még csak nem is sejlett sehol.

– Mondtam, hogy nappal még láthatatlanabbak vagyunk – folytatta a hang. – Leginkább szürkületben észlelhetsz, hajnal előtt, alkonyattájt; sötétben még csak-csak kiveszel, de napfénynél kár erőlködnöd. A társam meg én végigkutattuk a hegy alját, de nem találtunk se nőt, se gyereket. Hanem van odalenn egy kék vizű tó, ahol a nő nyilvánvalóan tábort vert. Fekszik arra egy halott férfi meg egy boszorkány, akit félig felfalt egy Kísértet.

– Halott férfi? Milyen forma?

– Hatvanas lehet. Testes, sima bőrű. A haja ezüstszürke. Finom holmit visel, körüllengi valami nehéz kölni illata.

– Sir Charles – nyugtázta Will. – Így hívják. Mrs. Coulter nyilván végzett vele. Végre egy jó hír.

– A nő hagyott nyomokat. A társam utánaeredt, majd visszatér, ha kiderítette, hol találod. Én pedig veled maradok.

Will talpra állt, és körülnézett. A tisztító vihar után üde és áttetszővolt a reggel, de csak annál lehangolóbb a látvány; szanaszét hevertek a boszorkányok holttestei, akik Lyrát meg őt az apjához kalauzolták. Egyikük arcát varjú szaggatta éppen könyörtelen csőrével, és Will látta, hogy az égen nagyobb testű madár is köröz, a legzsírosabb falatra pályázva.

Will sorra megvizsgálta a holttesteket, de Serafina Pekkala, a boszorkányklán Lyra iránt nagy barátsággal viseltető királynője nem volt közöttük. Aztán megvilágosodott az emlékezete: a boszorkány mintha hirtelen távozott volna más ügy elintézésére, mielőtt leszállt az este…

Tehát nem kizárt, hogy még életben van. Will felderült a gondolattól, és körbekémlelt a szemhatáron, de csak kéklő eget, éles sziklát látott, bárhova nézett.

– Merre vagy? – kérdezte az angyalt.

– Itt, melletted – szólt a hang –, mint mindig.

Will balra pillantott a hang irányába: senki.

– Ezek szerint mindenkinek láthatatlan vagy. Hallhat rajtam kívül más is?

– Ha suttogok, nem – felelte az angyal.

– Hogy hívnak? Van egyáltalán nevetek?

– Van. Én Balthamosz vagyok. A társam Baruch.

Will fontolóra vette, mihez kezdjen. Ha az ember leteszi a garast valamelyik lehetőség mellett, az összes többi, amit elvetett, kihuny, akár az elfújt gyertyaláng, mintha sohasem lett volna. Jelenleg valamennyi lehetőség ott világlik előtte. De mindet csak úgy tarthatja életben, ha tétlen marad. Választania kell közülük.

– Visszaereszkedünk a hegyoldalon – jelentette ki. – Lemegyünk a tóhoz. Talán eligazít ott valami. És különben is megszomjaztam. Elindulok, amerre gondolom, és ha eltévednék, te vezetsz.

***

Will már percek óta rótta lefelé az úttalan sziklameredeket, mikor rádöbbent, nem fáj a keze. Mióta felébredt, eszébe sem jutott a sebe.

Megállt, megnézte a durva rongyot, amellyel apja bekötötte tusájukat követően. Lucskos volt a zsíros gyógykenőcstől, de egy csöpp vér nem sok, annyi sem látszott rajta; Will szíve megdobbant az örömtől, hiszen ujjai elvesztése óta a vérzés sehogy sem akart csillapodni.

Óvatosan megmozgatta a kezét. Érzékeny volt, kétségtelen, de másképpen sajgott: nem az előző napi, mélyről buzgó, életét csapoló fájdalom volt ez, hanem felületesebb, tompább érzet. Mintha hegedne a seb. Az apja műve. A boszorkányok igéje nem használt, de az apja meggyógyította.

Felvidulva folytatta útját lefelé.

Három óra és nem egy útbaigazítás kellett ahhoz, hogy elérje a kis kék tavat. Addigra elepedt a szomjúságtól, a köpenyt is nehéznek, izzasztónak érezte a tűző napon; amikor azonban levetette, hiányzott, annyira égett a csupasz karja-válla. Amint meglátta a vizet, leejtette a köpenyt is, a hátizsákot is, úgy inalt a víztükörhöz, hogy arcra borulva kortyolja a jeges áldást. Annyira hideg volt, hogy nyilallt tőle a foga, a koponyája.

Miután csillapította szomjúságát, felült és körülnézett. Előző nap nem volt olyan állapotban, hogy képes lett volna figyelmes feltérképezésre, de most észrevette a víz mély árnyalatát, meghallotta a rovarok hangos kórusát.

– Balthamosz?

– Itt vagyok, mint mindig.

– Merre van a halott?

– A magas szikla mögött jobb felől.

– Látsz Fantomot?

– Nem, egy sincs.

Will fogta a hátizsákját meg a köpönyegét, és a tóparton elindult a Balthamosz által jelzett szikla felé.

Takarásában kis tábort pillantott meg: öt-hat sátor, tüzek maradványai. Will lopakodva közeledett, hátha eleven ember is rejtőzik valahol.

De a csönd olyan végtelen volt, hogy a rovarzenebona elsikkadt benne. Néma sátrak, a sima víztükrön pár lomha gyűrű, ahol ajkával hozzáért. Összerezzent egy zöld villanástól a lábánál, de aztán kiderült, csak egy csöpp gyík.

A sátrak terepszín ponyvája egyenesen szemet szúrt a sziklák tompavörös hátterén. Will bekukkantott az első sátorba: üres volt. A második szintén, de a harmadikban értékes lelet várta: bádogcsajka, doboz gyufa. Volt ott még egy karvastagságú sötét rúd is. Először bőrhengernek vélte, de a napon már látta, szárított hús.

Kése éppenséggel van hozzá. Lekanyarított belőle egy keskeny csíkot, rágós volt, nem túl sós, de ízes. A húst, a gyufát, a csajkát mind berakta a hátizsákba, és átnézte a többi sátrat is, de nem talált semmit.

A legnagyobbat hagyta a végére.

– Ebben van a halott? – kérdezett a levegőbe.

– Igen – felelte Balthamosz. – Megmérgezték.

Will óvatosan közelítette meg a tóra néző sátorbejáratot. Egy felborult nyugágy mellett ott hevert a Will világában Sir Charles Latromként, Lyráéban Lord Borealként ismeretes férfi teste, az aletiométer tolvajáé, aki utat mutatott Willnek a nevezetes, titokzatos késhez. Sir Charles sunyi volt, becstelen és befolyásos, most pedig itt fekszik holtan, arcán torz fintorral. Will elkapta róla a tekintetét, de a sátorban rengeteg enni-innivalót fedezett fel, átlépte hát a testet, hogy alaposabb szemlét tartson.

Apja, a katona, a felfedező bezzeg tudná, mit érdemes begyűjteni. Ő csak találgat. Magához vett egy acéltokos kis nagyítólencsét, mert tűzgyújtáshoz hasznos, gyufát spórolhat vele, egy köteg erős spárgát, egy fémkulacsot pohárkával, sokkal praktikusabbat a víznek rendszeresített kecskebőr tömlőjénél, egy kis távcsövet, férfihüvelyknyi papírrolniba tekert arany pénzérmét, elsősegélykészletet, vízfertőtlenítő tablettákat, egy csomag kávét, három csomag préselt, szárított gyümölcsöt; egy csomag zabpelyhes kétszersültet; hat rúd mentapasztillát; horogkészletet, hozzá nejlonzsineget, végül jegyzettömböt, néhány ceruzát, egy kis elemlámpát.

Megrakta a hátizsákot, nyesett még egy csík húst, belakott vele, telemerte a kulacsot a tóból, aztán így szólt Balthamoszhoz:

– Kellhet más is?

– Némi ész nem ártana – jött a válasz. – Némi fogékonyság a bölcsességre, némi hajlam, hogy kövesd.

– Te bölcs vagy?

– Nálad jóval bölcsebb.

– Már megbocsáss, honnan tudhatnám? Férfi vagy? Annak hangzol.

– Baruch férfi volt. Én nem. De már angyallá vált.

– Aha – Will keze megállt (a holmit rendezte éppen a hátizsákban, hogy a súlyosabb tárgyak kerüljenek alulra), a szemét meresztgette, hogy lássa az angyalt. Mindhiába. – Tehát férfi volt – vette fel a fonalat –, aztán… Halálukkor válnak az emberek angyallá? Így szokott lenni?

– Nem mindig. Többnyire nem… Nagyon ritkán.

– Ő mikor élt?

– Úgy négyezer éve. Én sokkal öregebb vagyok.

– Az én világomban élt? Vagy Lyráéban? Vagy ebben?

– A tiedben. De hát miriád világ létezik. Ennyit te is tudhatsz.

– De hogyan lesz az emberekből angyal?

– Mi értelme az ilyen metafizikai latolgatásnak?

– Egyszerűen kíváncsi vagyok.

– Foglalkozz inkább a magad dolgával. Kifosztottad ezt a halott embert, nálad minden létfontosságú játékszered, mehetnénk végre?

– Majd ha tudom, merre induljak.

– Baruch akárhol ránk talál.

– Akkor maradhatunk itt is, vagy nem? Van még tennivalóm.

Will leült, úgy fordult, hogy ne lássa Sir Charles holttestét, és bekapott három mentapasztillát. Nagyszerű érzés volt, hogy tele a gyomra, felfrissül, erőre kap. Ismét elővette az aletiométert. Az elefántcsontra festett harminchat kis ábra világosabb nem is lehetne: egyértelmű a csecsemő, a bábu, a cipó meg az összes többi rajz. Csak a jelentésük homályos.

– Lyra hogyan olvashatott erről? – kérdezte Balthamoszt.

– Talán nem is olvasott, a hasára ütött és kész. Az ilyen eszköz használói sokéves tanulmányok után is csak egy sereg segédkönyvvel boldogulnak.

– Lyra nem hazudott. Ő valóban kiigazodott rajta. Máshonnan nem tudhatta, amit elmondott nekem.

– Biztosíthatlak, nekem is rejtély a javából – közölte az angyal.

Willnek, míg az aletiométert bámulta, eszébe jutott, Lyra mondott valamit a leolvasás mikéntjéről: sajátos lelkiállapot szükséges az eszköz működtetéséhez. Ő sem akárhogyan tapasztalhatta ki az ezüstpenge finomságait.

Felvillanyozta az ötlet, előhúzta a kést, és vágott egy kis ablakot közvetlenül maga előtt. Csak a kék ég kandikált be rajta, de lent, messze lent fák és mezők mutatkoztak: az ő világából, semmi kétség.

Tehát a hegyek ebben a világban nem feltétlenül hegyek odaát. Becsukta az ablakot: most először a bal kezével. Micsoda boldogság, hogy visszakapta!

Mint az áramütés cikázott át rajta egy gondolat.

Ha miriád világ létezik, hogyhogy csak a saját világába lát át innen? A kés alighanem utat nyithat bármelyikbe.

Megint maga elé tartotta, elméjével a penge csúcsáig hatolt, ahogyan Giacomo Paradisi meghagyta neki, míg tudata be nem fészkelt szinte az atomok közé, a levegő legapróbb rezzenésére, hullámára érzékenyen.

Megállta, hogy ne vágjon a legelső zökkenőnél, ahogyan idáig tette, tovább csúsztatta a kést a következőhöz, aztán a rákövetkezőhöz. Mintha öltéseken haladt volna úgy, hogy nem tesz kárt bennük.

– Mit művelsz? – rángatta vissza a feddő hang az égből.

– Felfedezek – válaszolta Will. – Maradj csöndben, és húzódj el egy kicsit. Még megváglak ezzel, hiszen nem látlak, nem tudok vigyázni.

Balthamosz csuklott egyet nemtetszése jeléül. Will ismét maga elé tartotta a kést, és a kis zökkenőket, egyenetlenségeket kereste. Sose hitte volna, hogy ilyen sok van! És most, hogy érinteni képes őket anélkül, hogy metszene, érzi, hogy mind más és más: emez kemény, szilárd, amaz fátyolszerű, a harmadik síkos, a negyedik merev, törékeny…

Egyiket-másikat könnyebb észlelnie a többinél; csak hogy biztos legyen a dolgában, ejt egy vágást. Valóban, ismét a saját világába jutott!

Visszacsukta az ablakot, és a kés hegyével más minőségű göböt keresett. Talált is egy szívós-ruganyosat, engedte áthatolni rajta a kést.

Jól sejtette! Az ablakon át nem a saját világába látott: a talaj itt közelebb esett, de nem sövények szabdalta zöld mezők terültek el alant, hanem sivatag, hömpölygő dűnékkel.

Becsukta az ablakot, és másikat nyitott: iparváros füstös ege, rosszkedvű munkások láncra vert sora baktat a gyárba.

Ezt is visszazárta. Szédelgett kicsit. Most már felfogta valamelyest, micsoda hatalma van ennek a késnek.

Óvatosan letette a sziklára maga elé.

– Itt töltöd az egész napodat? – érdeklődött Balthamosz.

– Hogy is van ez? Akkor léphetsz át csak úgy egyik világból a másikba, ha a talaj szintje megegyezik. Nyilván előfordul ilyesmi, akkor a vágások gyakoriak… De tudni kell, milyen érzés a magad világába bökni, különben sose találsz vissza. Végleg eltévedsz.

– Ühüm. Nem mehetnénk…

– És kérdés, melyik világban azonos a talaj szintje, különben minek ablakot vágni – Will magához is beszélt, meg az angyalhoz is. – Meredekebb, mint hittem. Oxfordban meg Cittágazzéban talán csak ráhibáztunk. Próba szerencse…

Ismét felvette a kést. A világába nyíló pontok magától értetődő otthonosságán túl egyre-másra találkozott egy másik érzettel is: egyfajta rezgés, mintha nagy fadobot ütött volna meg, csak persze ez is leheletnyi a levegő végtelenségében.

Aha, itt. Tovább egy kicsivel: megint.

Vágott, és meggyőződhetett, hogy helyesen gondolta. A rezgés azt jelenti, hogy a megnyitandó világban a talaj szintje azonos. Felföldi rétet pillantott meg borús égbolt alatt, békésen legelészett egy csorda – ilyen jószágokat soha életében nem látott még –, bölényforma szerzetek, szarvuk szétáll, bozontos irhájuk kék, hátukon szőrbóbita meredezik.

Will átbújt. A legközelebbi kék teremtmény unottan végigmérte, aztán megint a fűnek szentelte minden figyelmét. Will nyitva hagyta az ablakot, és a túlvilági rétről térképezte fel a kés hegyével az ismerős gacsokat.

Pompás, meg tudja nyitni innen a saját világát, ott van most is magasan a sövények, a tanyaházak fölött; és a kitartó rezgést sem véti el, amelyről megismerszik az imént elhagyott Cittágazze-világ.

Will nagy megkönnyebbüléssel lépett vissza a tó menti táborba, gondosan bezárt maga mögött mindent. Most már haza talál, nem téved el, ha kell, elrejtőzhet, magabiztosan közlekedhet.

Ahogy a tudása gyarapodott, hatványozódott az ereje is. Visszacsúsztatta a kést a tokba az oldalán, és vállára kapta a hátizsákot.

– Csak nem elkészültél? – érdeklődött az epés hang.

– De. Szívesen elmagyaráznám, de tartok tőle, hogy fárasztanálak vele.

– Ó, lenyűgözöl minden rezdüléseddel. Velem amúgy ne is törődj. De mit fogsz mondani ezeknek?

Will meghökkenten fordult hátra. A kaptatón – jóval lejjebb – málhás lovakkal utazók menete igyekezett a tóhoz. Még nem láthatták meg, de ha nem mozdul, itt érik.

Felvette apja köpenyét egy napsütötte szikláról. Megszáradt, már nem volt olyan nehéz. Körbepillantott: mást úgyse vehet már magához, nem bírja el.

– Gyerünk – mondta.

Jó lett volna átkötözni a sebét, de még várhat. Szedni kezdte a lábát a tóparton, el a menettől, a csillámos levegőben láthatatlan angyal pedig követte.

A nap jócskán előrehaladt, mikor a csupasz hegyoldalról leértek egy fűvel, törperododendronnal borított nyúlványra. Willnek mindene fájt, annyira elfáradt; hamarosan eldöntötte, megpihen.

Az angyalnak nemigen vette szavát a nap folyamán. Balthamosz egyszer-egyszer szólt, hogy „Nem arra” vagy „Bal felől simább az út”, és ő hallgatott rá; célja igazából nem volt, csak a helyét akarta változtatni, kitérni az utazók elől; amíg a másik angyal nem hoz hírt, voltaképpen kár egy tapodtat is mozdulnia.

Ahogy lefelé ereszkedett a nap az égbolton, látni vélte különös kísérőjét. Mintha emberi alak rajzában sűrűsödött volna meg a levegő.

– Balthamosz? – szólította. – Van a közelben patak?

– A hegyoldalban találsz forrást – mondta az angyal. – Nézd, ott a fáknál.

– Köszönöm – mondta Will.

Becserkészte a forrást, nagyot ivott belőle, megtöltötte a kulacsát. Indult volna még lejjebb a kiserdőbe, de Balthamosz egyszerre felkiáltott, és Will látta, amint kontúrja keresztülcikázik a hegyoldalon – vajon hová? Az angyal csak rebbenésként volt tetten érhető. Will jobban észlelte, ha szemét nem szegezte rá közvetlenül; kísérője minden jel szerint dermedten fülelt, aztán felszökkent a levegőbe, hogy szélsebesen lebbenjen ismét Willhez.

– Nézd! – Hangjában ezúttal nem volt se rosszallás, se gúny. – Baruch erre járt! És van egy ilyen ablak, szinte láthatatlan. Gyere, gyere! Siess!

Will buzgón eredt a nyomába, egyszeriben megfeledkezett a fáradtságáról. Odaérve látta, hogy az ablakon túl félhomályos tundra terül el: a Cittágazze-világ hegyeinél alacsonyabb vidék, hidegebb is, az ég borult. Átbújt, és Balthamosz sem kérette magát.

– Melyik világ ez? – kérdezte Will.

– A lányé. Itt keltek át. Baruch követte őket.

– Honnan tudod, merre jár? Olvasol a gondolataiban?

– Hát persze. Bárhová megy, vele van a szívem; egyet érzünk, ha ketten vagyunk is.

Will körülnézett. Semmi jele, hogy emberek laknának erre; percről percre hidegebb volt, ahogy halványult a napvilág.

– Nem akarózik itt aludnom – mondta.– A Ci’gazze-világban éjszakázunk, reggel átjövünk. Odaát legalább van fa, hogy tüzet rakjak. Most már tudom, miféle ez az ő világa, a késsel megtalálom… Jaj, Balthamosz! Tudsz alakot váltani?

– Miért akarnék?

– Ebben a világban az embereknek daimónjuk van, és ha én anélkül járok-kelek, gyanút kelt. Lyra először meg is ijedt tőlem emiatt. Amíg az ő világában járunk, úgy kell tenned, mintha a daimónom volnál, valamilyen állat képében. Mondjuk, legyél madár. Akkor legalább röpködhetsz.

– Jaj, de utálatos.

– De képes vagy rá?

– Megtehetném…

– Akkor tedd is. Hadd lássam.

Az angyal alakja mintha összetömörült volna, apró légörvény keletkezett, aztán egy rigó süvített a fűbe, Will lábához.

– A vállamra – utasította Will.

A madár engedelmeskedett, aztán megszólalt az angyal jól ismert, csípős hangján.

– Csak akkor vagyok erre hajlandó, ha feltétlenül szükséges. Kimondhatatlanul megalázó.

– Sajnálom – mondta Will. – Ha emberekkel érintkezünk ebben a világban, te madár vagy, és kész. Húzódozásnak, vitának helye nincs. Megteszed, ennyi.

A rigó leröppent, beleveszett a levegőégbe, és ott állt ismét a száját húzó angyal a félhomályban. Mielőtt visszabújtak az ablakon, Will alaposan körbekémlelt, szimatolta a levegőt, felmérte, micsoda világban tartják fogva Lyrát.

– Hol van most a társad?

– A nő után megy, délnek.

– Akkor reggel mi is arra indulunk.

***

Másnap Will órákon át gyalogolt, de nem látott senkit. Szikkadt, keshedt fűvel borított alacsony dombok váltották egymást; minden magaslatról emberi lakóhely nyomait kereste, de hiába. A tompa barnászöld sivárságban egyetlen távoli, derengő, sötétebb zöld színfolt sejlett fel: errefelé vette útját, mert Balthamosz azt mondta, erdő, és dél felé fut benne egy folyó. Mikor a napkorong zenitjére ért, Will aludni próbált az alacsony cserjék közt, sikertelenül; estefelé húzta már a lábát, olyan kimerült volt.

– Lassan haladunk – jegyezte meg savanyúan Balthamosz.

– Ennyi telik tőlem – mondta Will. – Ha nincs hasznos tanácsod, inkább tartsd a szád.

Mire elérték az erdőszélét, alacsonyan állt a nap, s a levegő virágportól volt sűrű, olyannyira, hogy Will megállíthatatlanul tüsszögött, fel is riadt rá egy madár nagy rikoltozva.

– Végre élőlényt is látok ma – jegyezte meg Will.

– Hol táborozol le? – kérdezte Balthamosz.

Az angyal időnként feltünedezett a fák hosszú árnyékában. Will harapósnak látta.

– Itt, valahol meg kell állnom – mondta neki. – Segíthetnél jó helyet keresni. Hallok egy patakot, megnéznéd?

Az angyal eltűnt. Will tovább botorkált a csökött hanga, áfonya közt, azt kívánta, bárcsak ösvényre lelne, és aggódva pillantgatott az égre: vagy eldönti hamarosan, hol tanyázik le, vagy a sötétség jelöli ki a vackát.

– Balra – szólalt meg Balthamosz karnyújtásnyira. – Ott a patak meg egy kiszáradt fa, gyújtósnak.

Az angyal hangja után haladva Will nemsokára meglátta a leírt terepet. Mohás sziklák között patak száguldott, kiugró szegélyen zuhant alá egy keskeny katlanba, melyet sötétbe vontak a ráhajló fák. A parton volt egy kis füves sáv, távolabb sarjadtak csak a bokrok meg az aljnövényzet.

Will, mielőtt leroskadt volna, még tűzrevalót gyűjtött, és közben körberakott kormos kövekre akadt: táborozott itt már valaki jó régen. Szedett egy halom gallyat, meg vastagabb ágakat is, és a késsel alkalmas méretűre aprította, csak ezután próbált meg lángot csiholni belőlük. Nem értette a módját, így aztán több gyufát is elpocsékolt, mire végre felpislákolt a tűz.

Az angyal fancsali türelemmel figyelte.

A lobogó tűznél Will evett két zabpelyhes kétszersültet szárított hússal, utána mentapasztillát, és jéghideg vizet kortyolt rá. Balthamosz szótlanul üldögélt nem messze, végül Will unta meg a dolgot:

– Mit bámulsz folyton? Nem megyek sehová.

– Baruchot várom. Nemsokára megjön, onnantól rád se hederítek, ha úgy óhajtod.

– Ennél valamit?

Balthamosz fészkelődött: erős volt a kísértés.

– Nézd, fogalmam sincs, hogy ti esztek-e egyáltalán – mondta Will –, de jó szívvel kínállak.

– Mi ez…? – mutatott az angyal finnyásan a mentapasztillákra.

– Nagyrészt cukor és borsmenta. Tessék.

Will feléje nyújtott tenyerén egy pasztillát. Balthamosz fölé hajolt és megszimatolta. Aztán elvette: ujja hegye mint könnyű szellő súrolta Will kezét.

– Laktatónak ígérkezik – jelentette ki az angyal. – Egy bőven elég lesz, köszönöm.

Visszaült, és halkan majszolgatott. Will rájött, hogy ha csak a szeme sarkából figyeli, sokkal élesebben látja.

– Hol van Baruch? – kérdezte. – Kapcsolatba tud lépni veled?

– Érzem a közelségét. Nagyon hamar itt lesz. Majd ha megjön, beszélünk. Beszélni a legeslegjobb.

Alig tíz perc múlva halk szárnycsattogás ért a fülükhöz, és Balthamosz felpattant. A következő pillanatban egymás nyakába borultak az angyalok, s a lángokat bűvölő Will tanúja lehetett kedveskedésüknek. Azazhogy több volt ez kedveskedésnél: szenvedélyes szeretet volt.

Baruch a társa mellé telepedett. Will beletúrt a parázsba, s így füstfüggöny emelkedett a két angyal elé; most első ízben láthatta őket tisztán. Balthamosz nyúlánk volt, keskeny szárnya elegánsan feküdt a vállára, arckifejezése egyszerre tükrözött gőgös fensőbbséget és gyöngéd, buzgó odaadást: kész volt szeretni mindent és mindenkit, csak a természete nem olyan, hogy elnézhetné a hibákat. Baruchban azonban nyilvánvalóan nem talált hibát. Baruch fiatalabbnak látszott Balthamosz által jelzett koránál: vaskosabb alkatú, hófehér, dús szárnyú angyal. Kevésbé bonyolult jellem: Balthamoszra úgy tekintett, mint minden tudás és gyönyörűség kútfejére. Will rácsodálkozott és meg is hatódott, hogy ennyire szeretik egymást.

– Megtaláltad Lyrát? – kérdezte. Képtelen volt tovább fékezni türelmetlenségét.

– Igen – mondta Baruch. – A Himalája egyik völgyében, nagyon magasan, egy gleccsernél, ahol a fényt szivárvánnyá bontja a jég. Mindjárt rajzolok térképet a talajra. A lányt egy erdei barlangban tartják fogva, a nő tesz róla, hogy egyfolytában aludjon.

– Alszik? És a nő egyedül van? Nincsenek vele katonák?

– Egyedül van. Rejtőzködik.

– És Lyrának nem esett baja?

– Nem. Csak alszik, álmodik. Máris mutatom, merre vannak.

Sápadt ujjával Baruch térképet vázolt a puszta földre. Will elővette a jegyzettömbjét, és pontosan lemásolta. Különös, tekervényes gleccser, három, majdnem teljesen egyforma csúcs közében hömpölyög alá.

– Jó – mondta az angyal –, akkor közelítünk. Az a bizonyos völgy a barlanggal a gleccser bal oldalán fut le, olvadék-folyó vájt benne medret. Itt kezdődik…

Másik térképet rajzolt, amit Will megint csak lemásolt; aztán egy harmadikat is, a barlang közvetlen környezetéről. Will úgy érezte, biztosan odatalál – ha letudja a négy-ötezer mérföldet innen, a tundrától a hegyekig. A késsel átvághat más világokba, de a távolságokat semmivé nem teheti vele.

– A gleccsernél van egy szentély – fejezte be mondókáját Baruch –, vörös selyemzászlókat tépked ott a szél. A barlangba egy kislány hordja az élelmet. A nőt szentnek hiszik, aki áldást hoz rájuk, ha gondoskodnak róla.

– Mi a manó – így Will. – Rejtőzködik… Sehogy sem értem. Talán az egyház elől?

– Alighanem.

Will gondosan eltette a térképeket. A bádogpohárkát a tűzrakó hely kövei közé ékelte, hogy vizet hevítsen, szórt belé egy kis kávéport, megkavarta egy ágacskával, aztán zsebkendőbe bugyolálta a kezét, mielőtt fölvette volna, hogy megigya.

Fadarab omlott a tűzbe, éjszakai madár rikoltott.

Will számára rejtélyes okból a két angyal egyszerre kapta fel a fejét, és nézett meredten ugyanoda. Követte a pillantásukat, de nem látott semmit. A macskájánál tapasztalt már ilyet: félálmából felocsúdva a szobán átkelő láthatatlan valamit vagy valakit követte a tekintetével. Willnek akkor is borsódzott a háta, most is.

– Oltsd el a tüzet – súgta Balthamosz.

Will az ép kezével földet söpört rá, lelocsolta a lángokat. A hideg menten a csontjáig hatolt, vacogni kezdett. Magára borította a köpenyt, és ismét felnézett.

Ezúttal volt mit nézni: a felhők fölött izzott valamilyen alak, de nem ám a hold.

Füléhez ért Baruch dünnyögése:

– A Szekér? Hát lehetséges?

– Mi ez? – kérdezte súgva Will.

Baruch közelebb hajolt, és suttogva felelte:

– Rájöttek, hogy itt vagyunk. A nyomunkra akadtak. Will, a késed…

Mielőtt befejezhette volna a mondatát, valami telibe találta Balthamoszt.

Baruch a másodperc töredéke alatt nekirontott, Balthamosz pedig vergődve igyekezett kiszabadítani a szárnyát. Hárman tusakodtak a homályban imbolyogva erre-arra, mintha három óriás darázs vergődne holmi irdatlan pókhálóban, nesztelenül. Will csupán a gallyak csörgését, a lombsusogást hallhatta a viaskodásból.

Nem használhatta a kését a sebes kavargásban. Inkább az elemlámpát kapta elő a hátizsákból, és bekapcsolta.

Ez mindhárom küzdőt váratlanul érte. A támadó hátracsapta a szárnyát, Balthamosz a szemére szorította a karját, csak Baruchban maradt annyi lélekjelenlét, hogy ne tágítson. De Will most már láthatta, mi az a valami, az az ellenfél: egy másik angyal, Baruchnál, Balthamosznál sokkalta megtermettebb. Baruch a kezével betapasztotta a száját.

– Will! – kiáltotta Balthamosz. – A késsel… vágj ablakot!

Ebben a pillanatban a támadó kiszabadult Baruch keze közül, és azt ordította:

– Régens uram! Itt vannak!

Willnek csengett a füle, ilyen hangot életében nem hallott még. És az angyal már szökkent volna fel a levegőbe, de Will eldobta az elemlámpát, és utána vetette magát. Egy szirti rémmel végzett már, de magaforma szerzet ellen fordítani a kést jóval keservesebb volt. Csakhogy nem tehetett mást, gyürkőzött a hatalmas csapkodó szárnyakkal, nyeste, nyeste a tollat, fehér pihék örvénylettek a levegőben. A benyomások rohama közepette sem feledte Balthamosz szavait: ti húsból-vérből vagytok, mi nem. Az ember erősebb az angyalnál. Valóban: az angyalt a földre teperte.

A támadó nem hagyott fel a fülhasogató kiáltozással:

– Régens uram! Ide! Ide!

Will vetett egy gyors pillantást fölfelé: tomboló felhők úsztak az égen, és egyre fokozódott a fényesség, mintha a felhőket magukat is áthatná a delej, akár a plazmát.

Balthamosz azt kiáltotta:

– Will! Mi lesz már, vágj, mielőtt ideér!

A legyűrt angyal nem hagyta magát: a fél szárnyát már kiszabadította, rugaszkodott volna el a földtől, s Willnek minden erejét latba kellett vetnie, hogy visszatartsa. Baruch észbe kapott, és a segítségére sietett: újra meg újra lenyomta a támadó fejét.

– Jaj, ne! – kiáltott ismét Balthamosz. – Ne! Ne!

Willhez hajolt, rángatta karját, vállát, kezét, a támadó ismét üvölteni próbált, de Baruch betapasztotta tenyerével a száját. Fentről mély rezgés érkezett, dinamó alig hallható zúgása, mégis atomokat rengető: Will a csontja velejében is érezte.

– Jön – zokogta szinte Balthamosz, és rettegése Willre is átragadt. – Kérlek, kérlek, Will…

Will föltekintett.

A felhők szétváltak, sötét közükben egy alak száguldott lefelé: elsőre kicsinek tetszett, de ahogy közeledett, másodpercről másodpercre fenyegetőbb méretet öltött. Feléjük rontott, és rosszindulatához kétség sem fért: Will esküdni mert volna, hogy a szemét is látja.

– Will, nincs más megoldás – sürgette Baruch.

Will kihúzta magát, már mondta volna, hogy „Tartsátok erősen”, de még szinte át se járták az eszét a szavak, mikor az angyal a földre rogyott, és mint a pára oszlott szét: eltűnt egy szempillantás alatt. Will értetlenül, elesetten nézett körül.

– Megöltem? – kérdezte reszketegen.

– Meg kellett – mondta Baruch. – És most…

– Nem bírom – fakadt ki Will.– Nem bírom ezt az öldöklést! Mikor lesz már vége?

– Menjünk – kérte Balthamosz elhalóan.– Gyorsan, Will, gyorsan, könyörgök!

Mindkét angyal holtra vált a rémülettől.

Will a késheggyel tapogatózott a levegőben: mindegy, melyik világba, csak el innen. Vágás közben fölpillantott: az az égből jött, dermesztő arcú angyal másodperceken belül eléri őket. Will ilyen távolból, ilyen villanásnyi idő alatt is érezte, hogy tetőtől talpig, lénye legmélyéig átvilágítja egy hatalmas, parancsoló, könyörtelen elme.

Ráadásul dárda volt nála, és célba vette őket.

És abban a villanásnyi időben, míg az angyal megfékezte röptét, hogy beirányozza a dárdát, mielőtt elhajítja, Will átcsusszant Baruch és Balthamosz nyomában, és becsukta maga után az ablakot. Ahogy visszatapasztotta a nyílást, még megcsapta a légroham – de ártani mit sem árthatott már, biztonságban voltak: abban a túlsó világban alighanem keresztüldöfte volna a dárda.

Homokos tengerpartra jutottak, fenn ragyogott a hold. A víztől távolabb óriás, páfrányforma fák magasodtak, a part mentén kis dűnék taraja hullámzott végeláthatatlanul. Párás hőség telepedett rájuk.

– Ki volt ez? – szegezte a kérdést az angyaloknak fogvacogva Will.

– Metatron – válaszolta Balthamosz. – Miért is nem…

– Metatron? Kicsoda ő? Miért támadott? Az igazat akarom hallani!

– El kell mondanunk neki – fordult Baruch a társához. – Rég meg kellett volna tenned.

– Igaz – hagyta rá Balthamosz –, de ő felbosszantott, érted meg aggódtam.

– Akkor hadd hallom most – szólt közbe Will. – És jegyezd meg, nekem kár parancsolgatni – semmi, de semmi közöm az egészhez. Csak Lyra számít nekem, meg az édesanyám. Hát e körül forog az a bizonyos metafizikai fontolgatás, ahogyan nevezted – mondta még Balthamosznak.

Baruch szólalt meg.

– Úgy gondolom, Will, meg kell osztanunk veled, amit tudunk. Ezért kutattunk fel, ezért kell elvezetnünk Lord Asrielhez. Titkot tudtunk meg, a birodalomét – a Fennhatóság világáét –, és be kell avassuk őt. Itt nem érnek utol? – pillantott körül még egyszer. – Nincs átjárás?

– Ez egészen más világ. Más mindenség.

Selymes homokon álltak, a szomszédos dűne hívogatóan domborodott. A holdfényben messzire elláttak: sehol egy lélek.

– Beszéljetek végre – mondta Will. – Tudni akarom, ki Metatron, mi ez a titok. Miért szólította Régensnek az az angyal? És mit kell érteni Fennhatóságon?

Will leült, és a két angyal, akiknek alakját a holdfényben tisztábban kivette, mint előtte bármikor, odatelepedett mellé. Balthamosz szólalt meg halkan:

– Fennhatóság, Isten, Teremtő, Seregek Ura, Jahve, Él, Adonáj, Király, Atya, Mindenható – e neveket egytől egyig ő aggatta magára. Nem volt ő soha teremtő. Angyal volt, egy közülünk – tény és való, a legelső, leghatalmasabb angyal, de Porból való, akárcsak mi, a Por pedig nem más, mint az önmagára eszmélő anyag. Az anyag anyaghoz húz. Többet és még többet akar tudni önmagáról, így képződik a Por. Az első angyalok a megsűrűsödött Porból keletkeztek, legeslegelsőnek a Fennhatóság. Az utána következőknek azt állította, ő teremtette őket, de ez hazugság. A nálánál későbbiek közül valaki rájött az igazságra, ő elűzte az illetőt. Mi továbbra is ezt az asszonyszemélyt szolgáljuk. A királyságban továbbra is a Fennhatóság uralkodik, Metatron pedig a Régense. A Felhős Ormon felfedezettek lényegét nem fedhetjük fel előtted. Fogadalmat tettünk egymásnak, hogy elsőnek csakis maga Lord Asriel tudhatja meg.

– Csak minél nyíltabban. Ne ködösítsetek.

– Eltaláltunk a Felhős Oromra – folytatta Baruch, és máris hozzátette: – Ne haragudj. Könnyelműen dobálózunk a nevekkel. Szekérnek is mondják. Merthogy nincsen állandó helye, közlekedik. Ahol épp van, ott a birodalom szíve, fellegvára, palotája. Míg a Fennhatóság fiatal volt, nem övezték felhők, de az idő múlásával egyre vastagabban burkolózik be. Ezer év óta nem látta senki a csúcsot. A fellegvára ezért ismeretes ma Felhős Oromként.

– És mit leltetek ott?

– Maga a Fennhatóság lakozik egy kamrában, a hegy szívében. Nem férkőzhettünk közel, de láttuk. Ereje…

– Ereje nagyját átruházta Metatronra – vette át a szót Balthamosz –, mint már hallhattad tőlem. Megtapasztalhattad, milyen szerzet. Egyszer egérutat nyertünk előle, de most meglátott megint, ráadásul téged is, meg a késedet. Én szóltam…

– Balthamosz – intette szelíden Baruch –, ne korhold Willt. A segítségére szorulunk, és nem róható fel neki, hogy tájékozatlan olyasmiben, amit mi se egykönnyen derítettünk föl.

Balthamosz elfordította az arcát. Will törte meg a csöndet.

– Tehát hallgattok a titokról? Jó. Akkor azt áruljátok el, mi történik velünk, mikor meghalunk.

Balthamosz meghökkenten kapta fel a fejét, és rámeredt. Baruch válaszolt:

– Nos, a halottaknak megvan a maguk külön világa. Hogy merre található, és mi történik ott, senki sem tudja. Az én kísértetem, Balthamosznak hála, sosem került oda. Én Baruch valahai kísértetéből lettem. A halottak világa számunkra vak homály.

– Fogolytábor – jelentette ki Balthamosz. – A Fennhatóság hozta létre az idők hajnalán. Miért vagy annyira kíváncsi rá? Egyszer úgyis meglátod.

– Mert most halt meg az apám, tessék, ezért. Átadta volna nekem a tudását mindenestül, ha nem ölik meg. Szóval egy másik világ – mint például ez is, egy másik világegyetem?

Balthamosz Baruchra nézett, Baruch vállat vont.

– Mégis, mi történik a halottak világában? – ütötte a vasat Will.

– Bizonytalan – felelte Baruch. – Megfejthetetlen titok. Az egyházaknak sincs róla fogalmuk, a híveknek azt prédikálják, hogy a menny várja őket, de ez hazugság. Ha az emberek tudnák…

– Szóval ide került apám kísértete.

– Minden bizonnyal, akárcsak az előtte távozott megszámlálhatatlan milliók. – Will önkéntelenül beleborzongott a gondolatba.

– Miért nem egyenesen Lord Asrielhez fordultatok azzal az éktelen nagy titkotokkal – kérdezte –, miért kajtattatok föl engem?

– Aggódtunk – felelte Balthamosz –, hogy nem hisz nekünk, ha nem adjuk jó szándékunk tanújelét. Mindenféle erőkkel bonyolít ügyleteket, miért hallgatna két közangyalra? De ha a késsel és a hordozójával állítunk oda, talán kinyitja a fülét. A késnek nagy a hatalma, Lord Asriel bizonyára üdvözölné, ha pártját fognád.

– Már megbocsáss – mondta Will –, de ez a magyarázat szerintem harmatgyönge. Ha hinnétek a titkotokban, nem keresgélnétek ürügyet, amivel Lord Asriel elé járulhattok.

– Van még egy ok – mondta Baruch. – Tudtuk, hogy Metatron üldözőbe vesz majd, és nem akartuk, hogy megkaparintsa a kést. Ha rábírunk, hogy előbb Lord Asrielhez siess, legalább…

– Jaj, erről egyszer s mindenkorra tegyél le – mondta Will. – Nemhogy a segítségemre lennétek Lyra keresésében, akadályoztok egyfolytában. Ő mindennél fontosabb, de ti megfeledkeztek róla. Hát tőlem ilyet ne várjatok. Miért nem mentek el szépen Lord Asrielhez, miért nem szálltok le rólam? Vívjátok ki a figyelmét nélkülem. Nektek sokkal kevesebb idő odarepülni, mint nekem odakutyagolni, és különben is, amíg Lyrát fel nem kutattam, semmi más nem érdekel. Értsetek a szóból. Menjetek a dolgotokra. Hagyjatok magamra.

– Neked szükséged van rám – jelentette ki Balthamosz gőgösen –, el kell játszanom a daimónod szerepét Lyra világában, különben feltűnést keltesz.

Willnek szavát szegte a düh. Felpattant és jó húsz lépést gázolt a puha, mély homokban, aztán megfékezte a hőség, a pára.

Hátrafordult: a két angyal elmélyült eszmecserét folytatott, aztán felé indultak feszengve, megadóan, egyszersmind rátartian.

Baruch vitte a szót:

– Bocsáss meg. Elmegyek egyedül Lord Asrielhez, beavatom értesülésünkbe, továbbá megkérem, küldjön neked segítséget a lánya felkutatásához. Két nap repülés, ha nem vétem el az irányt.

– Én pedig veled maradok, Will – mondta Balthamosz.

– Köszönöm szépen – felelte Will.

A két angyal összeölelkezett. Aztán Baruch átkarolta Willt, és megcsókolta a két orcáján. Csókja éppoly könnyű és hűvös volt, mint Balthamosz keze.

– Megtalálsz akkor is, ha tovább keressük Lyrát? – kérdezte Will.

– Balthamoszt én el nem veszíthetem soha – jelentette ki Baruch, és tett egy lépést hátra.

Felszökkent a levegőbe, és már szárnyalt is az égre; egy-kettőre nyoma veszett a csillagszórásban. Balthamosz kétségbeesett sóvárgással nézett utána.

– Aludjunk meg itt, vagy menjünk? – fordult aztán Willhez.

– Aludnék – mondta Will.

– Pihenj le, én majd őrködöm. Will, nyersen viselkedtem veled, hiba volt. A legsúlyosabb terhet cipeled, segítség illet tőlem, nem korholás. Mostantól törekedni fogok arra, hogy kedvesebb legyek hozzád.

Will leheveredett hát a langyos homokra, az angyal itt őrzi, nem messze, gondolta, de vigaszt nemigen jelentett ez a tudat.

– Kijutunk innen, Roger, ígérem. Will úton van már, biztos vagyok benne.

A fiú egy árva kukkot sem értett az egészből. Széttárta a két kezét, és a fejét ingatta.

– Fogalmam sincs, kiről beszélsz, úgyse jön ide, és ha mégis, azt se tudja, ki vagyok.

– Hozzám jön – felelte erre a lány –, és Willel együtt, jaj, Roger, nem tudom még, hogyan, de esküszöm, kitalálunk valamit. És ne felejtsd el, hogy többen is a mi pártunkat fogják. Serafina például, meg Iorek, meg…

3
Dögevők

A lovag hullva mind,

kardjukra pettyet rozsda hint,

lekük a szentek közt, hitünk szerint.

S. T. Coleridge{2}

SERAFINA PEKKALA, az Enara-tavi boszorkányok nemzetségének királynője sírva szelte a zavaros sarkköri égboltot. Harag, rettegés, lelkifurdalás könnyeit hullatta. Haragudott arra a Coulter nőszemélyre, akinek elveszejtését esküvel fogadta, rettegett, hogy milyen sors vár szeretett hazájára, lelkifurdalás pedig azért emésztette… De a lelkifurdalást inkább későbbre halasztotta.

Lepillantott az olvadó jéghegyre, az elöntött lapályi erdőkre, a felduzzadt tengerre, és csak sajgott a szíve.

De nem ment haza, nem állt meg nővéreit vigasztalni és biztatni. Továbbrepült északnak, a Svalbard környéki ködökbe és szélviharokba, Iorek Byrnison, a páncélos medve birodalmába.

A főszigetre alig ismert rá. Kopáran feketélltek a hegyek, csak a naptól védettebb völgyek legrejtettebb zugaiban maradt meg némi hó: de voltaképpen mit keresett itt a nap ebben az évszakban? Feje tetejére állt a természet.

Csaknem egy napba telt, míg rátalált a medvekirályra. A sziget északi szélén, a partközeli sziklák között pillantotta meg, sebesen úszott egy rozmár után. A vízben a medvéknek nehezebb zsákmányt ejteniük: amíg a jégpáncél ép volt, a nagy tengeri emlősnek fel kellett buknia levegőért, a medvék jobban álcázhatták magukat, a kiszemelt áldozat mozgott számára idegen terepen. Így lett volna rendjén.

Iorek Byrnisonnak azonban korgott a gyomra, még a megtermett rozmár hegyes agyarai sem rettentették el. Serafina végignézte a tenger fehér tajtékját vörösre színező tusát, figyelte, amint Iorek a tetemet kilódítja egy széles sziklapadkára, három csapzott bundájú, sorára tisztes távolban, illedelmesen várakozó róka szeme láttára.

Mikor a medvekirály befejezte az evést, Serafina leröppent hozzá, hogy megszólítsa. Itt az ideje, hogy átadja magát a lelkifurdalásának.

– Iorek Byrnison király – mondta –, beszélhetnénk? Leteszem a fegyveremet.

A boszorkány a nedves sziklára helyezte íját és nyilait. Iorek gyors pillantással mérte fel az arzenált, Serafina a fejét tette rá, hogy a medvepofán, ha érzelmet nyilváníthatna, a meghökkenés tükröződne.

– Hallgatlak, Serafina Pekkala – mordult a medve. – Hiszen mi sose harcoltunk egymás ellen.

– Iorek király, cserbenhagytam a barátodat, Lee Scoresbyt.

A medve apró fekete szeme, véres orra megdermedt. Csak a háta krémszín szőrét kócolta a szél. Nem szólt semmit.

– Mr. Scoresby halott – folytatta Serafina. – Mielőtt elváltam tőle, egy virágot adtam neki, hogy szólíthasson, ha szüksége van rám. Meghallottam a hívást, és hozzá repültem, de elkéstem. Moszkovita erőkkel vívott harcban esett el, nem tudom, hogy azokat mi vitte oda, ő pedig miért tartotta fel őket, holott könnyűszerrel egérutat nyerhetett volna. Iorek király, ki sem tudom mondani, milyen rettenetesen bánt a dolog.

– Hol történt? – kérdezte Iorek Byrnison.

– Egy másik világban. Hosszú történet.

– Akkor fogj bele mielőbb.

Serafina elmondta, milyen célt tűzött maga elé Lee Scoresby: felkutatja a Stanislaus Grumman néven ismert személyt. Elbeszélte, hogyan tört át a világok határán Lord Asriel, egynémely következményt is fölemlítve – a jégolvadást, például. Szólt arról, hogyan röpült Ruta Skadi boszorkány az angyalok után, s megpróbálta lefesteni őket a medvekirálynak, ahogyan neki festette le őket Ruta: szólt a fényről, amely beragyogja őket, kristályos áttetszőségükről, dús bölcsességükről.

Aztán beszámolt arról, mi fogadta, mikor Lee hívásának engedelmeskedett.

– Bűbájjal óvtam testét a romlástól – mondta. – Ha meg akarod tekinteni, Iorek király, kitart, míg odaérsz. De nagyon bánt a dolog. Az ág is húz jelenleg, de ez fáj legjobban.

– Hol van a gyermek?

– A nővéreimmel hagytam, hiszen Lee-hez kellett sietnem.

– Ugyanabban a világban?

– Ugyanabban.

– Innen hogyan jutok át oda?

A boszorkány eligazította. Iorek Byrnison szenvtelenül figyelt, aztán így szólt:

– Megnézem még egyszer Lee Scoresbyt. Aztán délnek kell vennem az utamat.

– Délnek?

– Ebből a térségből eltűnt a jég. Jól átgondoltam én ezt már, Serafina Pekkala. Hajót béreltem.

A három kis róka mindmostanáig türelemmel várt. Kettő feküdt, mancsán nyugtatva a fejét, a harmadik ülve fülelt a beszélgetésre. A sarkköri rókák a dögevés során némi nyelvtudásra is szert tettek, de agyberendezésükkel csak a jelen idejű kijelentéseket voltak képesek felfogni. Iorek és Serafina eszmecseréjének nagyja érthetetlen zsongás volt számukra. Beszélni meg jórészt hazugságot beszéltek, így hát esetleges pletykálkodásuk jelentősége csekély volt, hiszen ki tudhatná, mi igaz belőle, mi nem. A hiszékeny szirti rémek éppenséggel lépre mentek, a saját kárukon se okultak soha. A medvék, a boszorkányok viszont egyaránt tisztában voltak vele, hogy szavaikat éppúgy kimazsolázzák ezek, mint a húspotyadékokat.

– Hát te, Serafina Pekkala? – kérdezte Iorek. – Hogyan tovább?

– Meg fogom keresni a gyiptusokat – felelte a boszorkány. – Alighanem szükség lesz rájuk.

– Lord Faa – bólintott a medve –, aha. Jó harcosok. Szerencsés utat.

Azzal Iorek hátat fordított, simán becsusszant a vízbe, és egyenletes, fáradhatatlan csapásaival úszni kezdett az új világ felé.

***

Némi idő elteltével Iorek Byrnison egy felperzselt erdő peremén rótta az elszenesedett aljnövényzetet, a hőtől megpattant sziklákat. Remegett a levegő a vakító nap előtt, de Iorek a hőséget éppúgy nem vette fel, mint a fehér bundáját összemocskoló faszénkormot vagy a bőrére hiába pályázó szúnyogokat.

Hosszú út volt mögötte, átúszott már abba a másik világba. Észrevette, hogy más ízű a víz, más a levegő hőfoka, de a levegőt továbbra is belélegezhette, a vízben továbbra sem süllyedt el, hát úszott tovább. Nemrég partot ért, és már nem járt messze a Serafina Pekkala által megjelölt helytől. Szaglászott, fekete szeme a fölé magasodó mészkőfal repedéseit kémlelte.

A megégett erdő és a hegyek közi sávban, a sziklás, köves, omladékos lejtőn megfeketedett, eltorzult fémhulladék hevert szanaszét: valami bonyolult masinához tartozó merevítések, ékek.

Iorek Byrnison nemcsak a harcos, de a kovács szemével is megmustrálta őket, de úgy látta, semmi hasznukat nem veheti. Egyik irdatlan karmát végig is húzta valamelyik épebb tartóbordán, de olyan hitványnak találta az anyagát, hogy ismét a hegyoldalra fordította figyelmét.

És máris meglelte, amit keresett: keskeny üreg a szaggatott kőfalban, lapos kővel eltorlaszolva.

Tántoríthatatlanul cammogott fölfelé. A csöndet szikkadt csontok éles roppanása háborította, ahogy öles talpával rájuk hágott, merthogy sok ember pusztult el itt, prédául a húst levájó prérifarkasoknak, sakáloknak és apróbb társaiknak, a hatalmas medvének mindazonáltal szeme sem rebbent, léptére ügyelve tartott a sziklához. A talaj laza volt, ő maga súlyos, nemegyszer csúszott meg alatta a kavics, hogy nagy por és törmelékfelhőben visszavesse. De amint tehette, fölfelé törekedett ismét türelmesen, fáradhatatlanul, míg utóbb eljutott a sziklához, szilárdabb alapra.

A nagy, lapos követ lövések lyuggatták, csipkézték. A boszorkány a színigazat mondta. Nyomatékul a maga teljes valószerűtlenségében bontotta szirmát a kis sarkköri virág, a bíbor kőtörőke, melyet a boszorkány ültetett jel gyanánt a sziklarepedésbe.

Iorek Byrnison megkerülte a követ. Jó búvóhely, ha lentről támadnak, azazhogy mégsem elég jó, hiszen a golyózápor nemcsak a sziklát csipkézte ki, egyik-másik töltény talált, és megállapodott a homályban mereven fekvő testben.

Test volt még, nem csontváz, mert a boszorkány bűvös igével óvta az enyészettől. Iorek láthatta régi bajtársa fájdalomtól feszülő, elgyötört arcát, öltözékén a golyó marta lyukakat. Kiontott vérén nem fogott a boszorkány igéje: a rovarok, a nap, a szél nyom nélkül eltakarították. Lee Scoresby nem úgy festett, mint aki alszik vagy békében pihen; szemmel láthatóan harcban esett el, de annak tudatában, hogy nem hiábavalóan áldozta az életét.

És mert a texasi aeronauta azon ritka emberek közé tartozott, akik kivívták Iorek nagyrabecsülését, a medve elfogadta tőle végső ajándékát is. Körmével szaporán felhasította a halott ruháit, egyetlen suhintással megnyitotta a testet, és lakmározni kezdett szeretett barátja húsán-vérén. Az első falatja napok óta, már felkopott az álla.

A medvekirály elméjében azonban nem pusztán éhség és jóllakás szálán szövődtek a gondolatok, hanem jóval bonyolultabban. Eszében volt Lyra, a kislány, akit Aranyszájúnak nevezett el, s akit utoljára Svalbard szigetén, a törékeny hóhídon látott átkelni egy hasadék felett. Motoszkált benne a boszorkányok zaklatottsága, a sok kósza híresztelés paktumokról, szövetségekről, háborúról, és szöget ütött a fejébe a szerfelett különös tény, hogy létezik ez az új világ – ráadásul a boszorkány erősködött, hogy még számos ilyen világ van, és valamennyinek a sorsa így vagy úgy a gyermek sorsától függ.

Meg aztán a jég is olvad. Ő meg a népe jégen él, a jég az otthonuk, a jég a mentsváruk. A sarkköri hatalmas zavarok következtében hovatovább nyoma vész a jégnek: Iorek tudta, jeges területet kell találnia övéinek, különben végük van. Lee említette, hogy délen akkora hegyek magasodnak, hogy léggömbjével képtelen volt átröpülni fölöttük: télen-nyáron hókoronásak. A soron következő feladat utánajárni a dolognak.

De szívét egyelőre betöltötte az izzó, kőkemény, engesztelhetetlen bosszúvágy. Lee Scoresby, aki léggömbjével kimentette őt a veszélyből, akivel a maga világának sarkkörén vállvetve küzdöttek, halott. Iorek bosszút áll érte. A derék férfi húsa táplálja, egyszersmind nem hagyja nyugodni, míg vérrel elégtételt nem vesz érte.

Lemenőben volt a nap, mire Iorek befejezte az evést. A medve egy kupacba gyűjtötte a maradék porcikákat, aztán a szájába vette a virágot, és a rakás közepébe ejtette, az emberek kedvelt szokása szerint. A boszorkány bűbája megtört: ami Lee-ből még megvan, mostantól bárkié lehet. Hamarosan tucatnyi élet hízik rajta.

Iorek elindult lefelé a lejtőn, vissza a tengerhez, hogy délnek vegye az irányt.

***

A szirti rémnek kedvence a róka, ha hozzájut. Ravasz a kis nyavalyás, nem könnyű elcsípni, de a húsa finom, sűrű.

A szirti rém ölés előtt még elszórakozott, hogy mit össze nem hord az áldozata.

– Medve megy délre muszáj! Boszorka baj! Igaz! Esküsz! Becsszó!

– A medvék nem járnak délre, hazudós kis mocsok!

– Igaz! Medvekirály kell délre megy! Mutatok rozmár – szép kövér, jó.

– Medvekirály délre?

– És röpködőknél kincs! Röpködők – angyalok – kristály kincs!

– Röpködők – mint szirti rém? Kincs?

– Mint fény, nem mint szirti rém. Gazdag! Kristály! És boszorka baj – boszorka szomorú – Scoresby meghal.

– Meghal? Meghal léggömbös? – visszhangzott a szirti rém hahotája a kopár ormokon.

– Boszorka megöl – Scoresby meghal, medvekirály délre megy…

– Scoresby meghal! Hahaha! Scoresby meghal!

A szirti rém letépte a róka fejét, és fivéreivel versengve szaggatta ki belsőségeit.

Eljönnek, egészen biztosan!

– De te hol vagy most, Lyra?

Lyra erre nem tudott válaszolni.

– Azt hiszem, álmodom – kockáztatta meg.

A kisfiú mögött kíséretetek tucatjával, százával, szemüket meresztő, minden szóra fülelő, összezsúfolódott fejek.

– És az a nő? – kérdezte Roger. – Ő ugye nem halt meg? Ugye húzza, ameddig csak lehet? Mert ha egyszer idelenn lesz, hova bújjunk előle, örökre a markában tart. A halálomban csak az a jó, hogy ő nincs itt. De hát tudom, hogy egyszer eljön…

Lyra megriadt.

– Azt hiszem, álmodom, és fogalmam sincs, hogy ő hol van! – mondta. – Valahol a közelben, de képtelen vagyok…

4
Ama és a denevérek

Játékhoz lehasalt –

Élete elinalt –

Majd még visszatér –

de nem túl hamar –

Emily Dickinson

AMA, a pásztor lánya emlékezetében hordozta az alvó lány képét: folyton ő járt az eszében. Egy pillanatig sem vonta kétségbe, hogy Mrs. Coulter igazat beszélt. Varázslók igenis léteznek, miért ne bűbájolhatnának valakire álmot, egy anya hogy is ne gondozná ilyen konok gyengédséggel a gyermekét. Ama lelkében a csodálat szinte vallásos imádattá fokozódott a szépséges barlangi nő és elvarázsolt lánya iránt.

Amikor csak tehette, elment a kis völgybe, hogy teljesítse az asszony kívánságait, vagy csak egy szóra, hallgatni az asszony csodálatos regéit. Újra meg újra feltámadt benne a remény, hogy láthatja az alvót, de fokozatosan beletörődött, hogy az az egyetlen alkalom nem fog megismétlődni.

Míg fejte a juhokat vagy a gyapjat kártolta-fonta, míg őrölte a kenyérhez való árpát, a bűbájolást meg az okát latolta szakadatlanul. Mrs. Coulter erről semmit nem árult el, így aztán Ama kedvére képzelődhetett.

Egy napon magához vett valamennyit a mézzel édesített, lapos kenyérféléből, és megtette a háromórás gyalogutat Cso-Lung-Széig, a kolostorhoz. Siránkozással, konok téblábolással, a kapuőr megvesztegetésével elérte, hogy a nagy gyógyító, Pagdzin tulku elé bocsássák: a hallatlanul bölcs férfiú alig több mint egy éve fékezte meg a fehér láz járványát.

Ama a nagy ember cellájába lépve mélyen meghajolt, és leghőbb alázatával nyújtotta át maradék mézes kenyerét. A szerzetes denevér daimónja bőszen körbecikázta, a kislány daimónja, Kulang ijedtében el is bújt a haja közé, de Ama erőt vett magán, s rezzenetlenül, némán várta, hogy Pagdzin tulku szóljon hozzá.

– Nos, gyermek? Gyorsan, gyorsan – hangzott el végre az unszolás, s a hosszú, szürke szakáll megrezzent minden egyes szónál.

A homályban jóformán csak a szakáll és a ragyogó szempár látszott a szerzetesből. A daimónja megállapodott fölötte a gerendán, nyugton csüngött alá, Ama tehát belefogott mondandójába.

– Pagdzin tulku, tégy bölccsé. Bárcsak tudnék bájolni, varázsolni. Megtanítanál?

– Nem – hangzott a válasz. Ama nem is várt mást.

– Egyetlen orvosságért fordulhatok-e hozzád mégis? – kérdezte aztán mérhetetlen tisztelettel.

– Meglátjuk. De beavatást ne remélj. A szert átadhatom, a titkát nem.

– Köszönöm, így is nagy áldás – felelte Ama hajlongva.

– Mi ez a nyavalya és ki szenved benne? – kérdezte az öreg.

– Álomkórféle – magyarázta Ama. – Apám unokatestvérének a fiát lepte meg.

Ez ám az agyafúrtság, dicsérte meg magát, elváltoztatni a beteg nemét, hátha hírét vette a gyógyító a barlangi szent asszonynak.

– Hány éves ez a fiú?

– Hárommal idősebb nálam, Pagdzin tulku – becsülte meg Ama –, azaz tizenkét éves.

– Miért nem a szülei jöttek el hozzám? Miért téged szalajtottak?

– Mert a falunkon túl laknak nagyon messze, és rettenetesen szegények, Pagdzin tulku. Csak tegnap tudtam meg, hogy beteg a rokonom, és nyomban útnak indultam a tanácsodért.

– Látnom kellene a beteget, alaposan kivizsgálnom, megállapítanom, a bolygók mely állásánál lepte meg az álom. Ilyen dolgokban kockázatos a kapkodás.

– Nem adsz hát orvosságot?

A denevér daimón levetette magát a gerendájáról, de mielőtt a földhöz csapódott volna, oldalt lebbent, aztán hangtalanul cikázott ide-oda a helyiségben. Ama követni sem bírta, a gyógyító villogó szeme azonban el nem vétette volna, merre jár, és mikor a denevér ismét fejjel lefelé lógott a gerendáról, az öreg fölkelt, és polctól polcig, szelencétől szelencéig járva szedte össze a kanál porokat, csipet gyógyfüveket a daimón pályája által kijelölt sorrendben.

Minden hozzávalót mozsárba tett, és igét mormolva összezúzta a törővel. Aztán a csengő mozsárszélhez ütögette a törőt, hogy az utolsó szemcsétől is megtisztítsa, ecsetet, kalamárist fogott, és néhány jelet festett egy fehér papírlapra. Mikor a tinta megszáradt, az írásra borította az egész port, és sebes mozdulatokkal négyszögletes kis csomaggá hajtogatta a papírt.

– Ezt a port sepregessék a gyermek orrlyukába apránként, mikor beszívja a levegőt – magyarázta a kislánynak –, ettől felébred. A legnagyobb óvatossággal járjanak el. A túladagolás fulladást okozhat. Csak a legfinomabb ecsetet szabad használni.

– Köszönöm, Pagdzin tulku – mondta Ama, miközben átvette a csomagocskát, és a testén viselt legalsó inge zsebébe rejtette. – Bárcsak volna még mézes cipóm, hogy neked adhatnám.

– Egy bőven elég – így a gyógyító. – Most menj. Ha legközelebb eljössz hozzám, mondd el az igazságot töviről hegyire, ne csak részben.

A lány szíve elszorult; nagyon mélyen hajolt meg, hogy zaklatottságát leplezze. Csak remélni merte, hogy nem árult el túl sokat.

***

Másnap este, amint tehette, sietve vette útját a völgy felé, szívgyümölcslevélbe csomagolt édes rizzsel. Alig várta, hogy elmondhassa az asszonynak, mit vitt véghez, átnyújthassa az orvosságot, learassa a dicséretet és a hálát. De legfőképpen arra vágyott, hogy az elvarázsolt alvó felocsúdjon és szóba álljon vele. Barátnők lehetnének!

Az ösvényre fordulva azonban színét se látta az aranymajomnak, sem a barlang bejáratánál türelmesen üldögélő asszonynak. Sehol senki. Önkéntelenül szaladni kezdett, megijedvén, talán örökre távoztak – de az asszony széke, a főzőfelszerelés és minden egyéb ott volt szokott helyén.

Ama bekémlelt az üreg sötétjébe. Sebesen kalapált a szíve. Az alvó nem ébredhetett fel időközben: Ama a homályban megpillantotta a hálózsák körvonalait, a lány hajának világosabb foltját, alvó daimónjának fehér ívét.

Közelebb lopakodott. Semmi kétség – az elvarázsolt lányt átmenetileg itt hagyták magára.

Amába mint holmi zenei hang döbbent az ötlet: és ha ő keltené fel, mire visszajön az asszony?

De nem adhatta át magát a vérpezsdítő gondolatnak. Lépteket hallott az ösvényen, és bűntudattól lúdbőrösen gyorsan elbújt a daimónjával a barlang falának hasadékába. Semmi keresnivalója itt. Leselkedett. Ez bűnös dolog.

Az aranymajom már be is hajolt a bejáraton, szimatolt, ide-oda forgatta a fejét. Ama látta vicsorító fogsorát, érezte, hogy saját daimónja egér alakban, remegve fészkeli magát a ruhájába.

– Mi az? – kérdezte az asszony a majmot. A barlang elsötétedett, mikor belépett. – Itt volt a lány? Persze – hagyott ennivalót. De nem jó, hogy bejár. Úgy kell intéznünk, hogy ezentúl valahol az ösvényen tegye le, amit hoz.

Az asszony az alvóra ügyet sem vetve a tüzet kezdte élesztgetni, hogy egy edényben vizet forraljon. Daimónja az ösvényt vigyázva kuporgott nem messze tőle. Egyszer-másszor fölemelkedett, hogy alaposan körülnézzen a barlangban. Ama egyre szűkebbnek és kényelmetlenebbnek érezte odúját, rettenetesen bánta már, hogy nem maradt odakinn. Mikor szabadulhat ebből a kutyaszorítóból?

Az asszony füveket, porokat adagolt a melegedő vízhez. Amának a gőz fanyar illatokat sodort az orrába. Az üreg mélyéről egyszerre neszek jöttek: a lány motyogott, fészkelődött. Ama odanézett: az elvarázsolt alvó megmozdult, hánykolódott, karját átvetette a fején. Ébredezett!

Az asszony pedig ügyet sem vetett rá!

Holott hallotta, mert felnézett egy pillanatra, de aztán tovább bíbelődött a füveivel meg a forró vizével. A főzetet bögrébe töltötte, hűlni tette, és csak ezután vette gondjaiba a lányt.

Szavait Ama nemigen értette, de elképedése, gyanakvása nőttön-nőtt.

– Csitt, kicsim – mondta az asszony. – Ne nyugtalankodj. Itt biztonságban vagy.

– Roger – nyöszörögte félálomban a lány. – Serafina! Hová lett Roger? Hol van?

– Itt senki sincs rajtunk kívül – mondta az anyja, dudorászva, éneklősen. – Emeld meg magad. Mama lemos. Na, gyere szépen, édesem.

Ama tanúja volt, hogy a lány nyöszörögve próbál magához térni, el akarja lökni az anyját, az asszony pedig mosdótálba mártogatott szivaccsal végigtörli a lánya arcát, testét, aztán megszárogatja.

Kevés híja volt már, hogy a lány egészen fölébredjen, így az asszony keze szaporábban járt.

– Hol van Serafina? Hát Will? Segítség, segítség! Nem akarok aludni! Ne, ne! Nem akarom! Nem!

Az asszony fél kezével felragadta a bögrét, a másikkal Lyra fejét igyekezett megtámasztani.

A lány hadonászott, már-már kidöntötte az italt, és hangosabban kiabált:

– Hagyjál! El akarok menni! Eressz! Will, Will, segíts! Jaj, segíts!

Az asszony belemarkolt a hajába, erőszakkal hátrabillentette a fejét, és a szájához nyomta a bögrét.

– Nem! Csak merj hozzám érni, Iorek letépi a fejed! Jaj, Iorek, hol vagy? Iorek Byrnison! Segíts, Iorek! Én nem… én nem…

A nő mondott valamit az aranymajomnak, és az rávetette magát Lyra daimónjára, s fekete ujjai közé kaparintotta. Ama soha még daimóntól nem látott ilyen szélvészgyors alakváltást: macska – kígyó – patkány – róka – madár – farkas – gepárd – gyík – borz…

A majom szorítása azonban nem lanyhult: ekkor Pantalaimon sündisznó lett.

A majom visítva engedte el. Három hosszú tüske meredezett remegő mancsából. Mrs. Coulter felhördült, és szabad kezével nagy pofont kevert le Lyrának, olyan irgalmatlanul, hogy a lány hanyatt terült, és mire észbe kapott, már szájánál volt a bögre: vagy nyel, vagy megfullad.

Ama azt kívánta, bár süketülne meg: alig bírta hallgatni a csuklást, zokogást, nyüszítést, öklendezést. De fokozatosan elhalt mindez, a lány nyögött még egyet-kettőt, aztán erőt vett rajta az álom. Varázslat? Nem, mérgezés! Álnok kábulat! Ama szeme láttára fehér csík tűnt fel a lány nyakán, ahogy a daimónja nagy keservesen hosszúkás, inas, hószín bundájú, ragyogó fekete szemű, fekete foltos farkú szerzetté vedlett, és gazdájára simult.

Az asszony pedig halkan danolászott, dúdolt, kisimította a hajat a lány homlokából, leitatta kihevült arcáról a verejtéket: Ama biztos volt benne, hogy a dalok szövegét nem is ismeri, édes hangján zagyvaság szólt, halandzsa meg lalalázás.

Ez is abbamaradt idővel, aztán a nő különös dolgot művelt: ollót vett elő, és takarosra igazította a lány haját, forgatta az alvó fejét, nézegette, elég csinos lesz-e. Az egyik sötétszőke tincset eltette a nyakában viselt kis arany medalionba. Ama előtt nem volt kétséges, miért: további bűbájoskodásaihoz kell. Csakhogy a nő előbb az ajkához emelte… Ó, milyen különös.

Az aranymajom az utolsó tüskét is kicibálta a tenyeréből, és odaszólt valamit a nőnek, mire az lekapott a barlang mennyezetéről egy ott szunnyadó denevért. A csöpp kis feketeség csapkodott, sivított olyan tűhegyes hangon, hogy Amát szinte felnyársalta a dobhártyáin keresztül: a nő átadta a denevért a daimónjának, az pedig húzta-húzta kifelé a fél szárnyát, míg el nem pattant – törötten csüngött aztán egyetlen fehér ín szálán. A haldokló denevér jajára társai tanácstalan csapongásba kezdtek. Az aranymajom recsegve ízekre szaggatta a kis testet, az asszony bosszúsan figyelte, miközben a hálózsákján heverve csokoládét majszolt.

Telt-múlt az idő. Kihunyt a világosság, fölkelt a hold, az asszony meg a daimónja nyugovóra tért.

Ama fájdalmasan elgémberedett tagokkal kászálódott elő rejtekhelyéről. Lábujjhegyen kiosont az alvók mellett: pisszenni se mert, míg jó darabot meg nem tett az ösvényen.

A rémület futásra ösztökélte a keskeny csapáson, daimónja bagoly alakban hussant mellette. Lecsillapította valamelyest a tiszta, hideg levegő, a fakoronák szakadatlan imbolygása, a sötét égbolt holdfényben tündöklő felhőivel, megszámlálhatatlan csillagával.

A kőházak összebújó kis csoportja láttán megállt, és daimónja az öklére telepedett.

– Becsapott! – fakadt ki Ama. – Becsapott bennünket! Kulang, mit tegyünk? Szóljunk Dadának? Mit tehetnénk?

– Ne szólj – felelt a daimónja. – Még több bonyodalom. Nálunk van az orvosság. Felébreszthetjük. Odamegyünk megint az asszony távollétében, felkeltjük a lányt, és magunkkal visszük.

Mindketten megrettentek, micsoda vállalkozás ez. De a tervet visszaszívni már nem lehetett, Ama belső zsebében ott lapult a csomagocska, és pontosan tudták, hogy a tartalmát miképpen kell alkalmazni.

felébredni, őt sehol se látom – szerintem itt van egészen közel – bántott –

– Jaj, Lyra, te ne félj, ha te is félsz, én beleőrülök.

Próbálták átölelni egymást, de karjuk a puszta levegőben kaszált. Lyra magyarázkodni próbált, közel hajolt a sápadt kis archoz a sötétben, úgy suttogott:

– Mindenáron fel akarok ébredni – úgy félek, hogy átalszom az életemet és meghalok – föl kell ébrednem előbb! Bánom is én, ha csak egyetlen órára, de legyek eleven és éber – azt sem tudom, valóság-e ez vagy sem –, de számíthatsz rám, Roger! Esküszöm, segítek!

– De ha álmodsz, Lyra, talán el se hiszed az egészet, mikor felébredsz. A helyedben biztosan legyintenék, hogy csak álom volt.

– Nem! – mondta hevesen a lány, és

5
Az őrtorony

…Törtetéssel fölszított Isten egyeduralma,

Trónja ellen álnok tusát az égben,

büszke harcot.

John Milton{3}

AZ OLVADT kén tava a hatalmas szurdok teljes hosszát kitöltötte, szeszélyes rohamokban böfögve fel fojtó gőzeit; a magányos, szárnyas alak megtorpant a partján. Ha felszáll az égre, ahol az ellenséges felderítők lefülelték, de nyomát is veszítették, menten a karjaikba rohan ismét, ha meg a szárazföldön marad, olyan hosszadalmas megkerülnie a dögletes vermet, hogy menthetetlenül elkésik hírével.

Kénytelen lesz a kockázatosabb megoldást választani. Kivárta, míg a sárga felszín újabb bűzös felhőt okád az égre, és a sűrűjébe suhant.

Az égbolton négyfelől észlelte négy szempár a rebbenést, egyszerre négy pár csattogó szárny röpítette az őröket a felhő felé. Megkezdődött a hajsza: az üldözők nem látták az üldözöttet, az üldözött nem látott semmit. Annál az előny, aki túloldalt elsőnek bukkan ki a felhőből, ez segíthet a túléléshez, netán a megsemmisítő csapáshoz.

A magányos szárnyalót nem pártolta a szerencse: egyik üldözője másodpercekkel megelőzte a szabad levegőn. És máris összecsaptak, párapászmákat húzva, kábán az émelyítő gőzöktől.

Eleinte az üldözött javára állt az összecsapás, de aztán még egy vadász bukkant ki a felhőből, és vadul dulakodtak hárman: vergődtek fel-le a levegőben, mint három lángfoszlány, míg a végén mind le nem zuhantak a túlpart szikláira. A másik két üldöző ki se jött többé a felhőből.

A fűrészfogas hegylánc nyugati végében, ahonnan véges-végig feltárult a lenti síkság és mögötte a völgyek, a bazalterőd úgy terpeszkedett az ormon, mintha vulkán hányta volna fel magából millió éve.

A hátsó falak alatti hatalmas üregekben felcímkézett raktárkészlet kapott helyet: szerelőcsarnokokban, műhelyekben hadigépeket állítottak üzembe, szereltek össze, próbáltak ki, a hegy tövében vulkáni tüzek működtettek hatalmas kohókat, melyek a foszfor és a titánium addig nem ismert, soha nem alkalmazott ötvözeteit állították elő.

Az erőd legvédtelenebb oldalán, az ősi lávafolyamból szikáran emelkedő támfal mély árnyékában szűk kapu nyílt, egy várfolyosóé; itt éjjel-nappal őr posztolt, és szigorúan ellenőrzött minden érkezőt.

A bástyafalon javában zajlott az őrségváltás: az őrszem topogott, kesztyűs kezével paskolgatta felsőkarját, mert az éjszakának ebben a leghidegebb órájában a falikar kis naftalángja szemernyit sem melengette. Még tíz perc, mire leteheti a szolgálatot, de jól is fog esni az a bögre forró csokoládé, s mellé a füstölnivaló, de legfőképpen az ágya!

Ekkor kezdtek dörömbölni a kis ajtón: alig akart hinni a fülének. Mindazonáltal feddhetetlen éberséggel tette a dolgát, sebesen félrehúzta a fedelet a kémlelőnyílásról, egyidejűleg megnyitotta a csapot, amely bővebb naftaáramot bocsátott a támfalon az őrlánghoz. Felpislákoló fényénél három csuklyás alakot pillantott meg, akik egy negyediket támogattak; nemigen lehetett megállapítani, milyen forma, azonban nyilvánvalóan beteg volt vagy sebesült.

A csapat vezére hátravetette csuklyáját. Az őrszemnek arcra ismerős volt, de nem maradt adós sem a jelszóval, sem a magyarázattal:

– A kénes tónál találtunk rá. Azt mondja, Baruch a neve. Sürgős üzenetet hoz Lord Asrielnek.

Az őrszem elvette a keresztlécet az ajtóról, terrier daimónja remegve figyelte, ahogy a három jövevény üggyel-bajjal beszuszakolja terhét a keskeny ajtónyíláson. A daimón önkéntelen, fojtott vinnyogást hallatott, de menten elhagyta, mikor az őrszem meglátta, hogy sebesült angyalt hoznak: alacsony rangfokozatút, csekély hatalmút, de kétségkívül angyalt.

– Fektessétek le az őrszobán – rendelkezett az őrszem, és már nyúlt is, hogy a forgattyúval megcsörgesse a telefont, és jelentsen az őrparancsnoknak.

***