A mű eredeti címe: Emily of New Moon

Text copyright © L. M. Montgomery

Hungarian translation © Loósz Vera, 1990

Borító © Kapitány Emese Ilona, 2025

Ház a völgykatlanban

A völgykatlanban megbúvó ház „mindenünnét egy mérföldnyire esik” – legalábbis ezt állították Maywood lakói. Füves völgyecskében állt, és olybá tűnt, mintha nem felépült volna, mint a többi ház, hanem csak úgy kinőtt volna a földből, akár egy hatalmas, barna gomba. Hosszú, zöld ösvény vezetett hozzá, s szinte teljesen rejtve maradt a fiatal nyírfák között. Jóllehet a falu csupán a dombon túl terült el, egyetlen más házat sem lehetett látni onnét. Ellen Greene szerint ez volt a világ legelhagyatottabb helye, és váltig állította, hogy egy napot sem maradt volna, ha nem sajnálná a gyereket.

Emily nem tudta, hogy sajnálják, miként azt sem, mit jelent a magány. Nagy társasága volt: Apa… Mike… Kotnyeles. Szélasszonyság is mindig ott ólálkodott; és ott voltak a fák: Ádám, Éva, a Kakasfenyő, meg azok a barátságos nyírfahölgyek.

És ott volt „a villanás” is. Sosem tudta, mikor érkezik, ám az esélye és a várakozás állandóan izgalomban tartotta.

Emily sétára indult a csinos alkonyatban. Egész életére agyába vésődött ez a séta: talán valami titokzatos szépség miatt; talán mert hetek óta először látta „a villanást”; bár valószínűleg inkább azért, ami utána történt.

Szürke, hideg kora májusi nap volt, lógott az eső lába, de nem esett. Apa egész nap a heverőn feküdt a nappaliban. Sokat köhögött és alig szólt Emilyhez, ami igencsak szokatlan volt. Leginkább a feje alá kulcsolt kézzel feküdt, hatalmas, beesett, sötétkék szemét álmos-révetegen meresztette a felhős égboltra, precízebben szólva arra a darabkájára, amelyet az előkertben álló két óriási lucfenyő – Ádám és Éva – ágai közt látni lehetett. Azért nevezték így a lucfenyőket, mert Emily különös hasonlóságot fedezett fel: tömzsi almafa nőtt a két fenyő között, s épp úgy festettek, mint Ádám és Éva meg a Tudás fája egy régi metszeten Ellen Greene könyvében. A Tudás fája pont olyan volt, mint a kis almafa, Ádám és Éva pedig éppolyan mereven és komolyan álltak, akár a lucfenyők.

Emily azon tűnődött, mire gondolhat a papa, de sosem zaklatta kérdésekkel, amikor így rájött a köhögés. Csak azt szerette volna, ha szólhat valakihez. Aznap Ellen Greene sem volt beszélgetős kedvében. Állandóan morgott, a morgás pedig azt jelentette, hogy Ellent bosszantja valami. Morgott tegnap este is, miután a konyhában sutyorgott a doktorral, és akkor is, amikor Emily elé tette a vacsorát. A kislány nem szerette a kenyeret és a melaszt, de megette, mert nem akarta megbántani Ellent. Ritkán fordult elő, hogy lefekvés előtt ehetett, s ha Ellen mégis megengedte neki, akkor valamiért különleges kegyben akarta részesíteni.

Emily arra számított, hogy reggelre szokás szerint elpárolog Ellen harapós kedve. De ezúttal nem így történt, következésképp Ellen nem bizonyult jó társaságnak. Nem mintha máskor olyan nagy szám lett volna. Douglas Starr azt mondta egyszer mérgében, hogy: „Ellen Greene jelentéktelen, kövér, lusta vénség”, és attól fogva akárhányszor csak ránézett, Emilynek az jutott eszébe, hogy hajszálra illik rá a leírás.

Így aztán Emily befészkelte magát az ütött-kopott, kényelmes hintaszékbe és egész délután a Zarándokutat olvasta. Imádta a Zarándokutat. Számtalanszor ballagott végig az egyenes, keskeny úton Christiannal és Christianával – bár feleannyira sem kedvelte Christiana kalandjait, mint Christian merész vállalkozásait. Részint azért nem, mert mindig rengetegen voltak vele. Feleannyira sem nyűgözte le, mint a magányos, vakmerő figura, aki egyes-egyedül nézett szembe a Sötét Völgy árnyaival és találkozott Apollyonnal. Gyerekjáték a sötétség meg a koboldok, ha társaságban van az ember. Bezzeg egy szál magában! Emily beleborzongott a gyönyörűséges rémületbe.

Amikor Ellen jelentette, hogy kész a vacsora, Douglas Starr kiküldte Emilyt.

– Nem kérek enni ma este. Csak fekszem és pihenek. Majd ha visszajöttél, komolyan beszélgetünk, Tündérkém.

Felmosolygott rá, azzal a drága, szerető mosolyával, amit Emily mindig gyönyörűnek talált. A kislány boldogan kapta be a vacsoráját – bár cseppet sem volt jó vacsora. A kenyér sületlenre, a tojás túl lágyra sikerült, de csodák csodájára Ellen megengedte, hogy maga mellé ültesse Kotnyelest és Mike-ot, s csak akkor füstölgött, amikor vajas kenyér darabkákkal tömte őket.

Mike olyan ravaszul ült, hogy elkapta a falatkákat a praclijával, Kotnyeles pedig trükkösen, szinte emberi érintéssel bökte meg Emily bokáját, amikor úgy vélte, már igazán rá kerülhetne a sor. Emily mindkettejüket szerette, mégis Mike volt a kedvence. Csinos, sötétszürke cirmos volt, hatalmas bagolyszemekkel – puha, kövér, bársonyos. Kotnyeles viszont bármennyit evett, nem látszott meg rajta, mindig sovány volt. Emily, bár ragaszkodott hozzá, sosem babusgatta vagy simogatta, hisz zörögtek a csontjai. Mindazonáltal volt benne valami bizarr szépség, ami vonzotta. Fehér és szürke színű volt – nagyon fehér, nagyon fényes szőrű, hosszúkás, hegyes pofával, roppant hosszú fülekkel, zöld szemekkel. Rettenthetetlen harcosként viselkedett, egyetlen menetben kiütötte az idegen macskákat.

A vakmerő kis méregzsák még a kutyáknak is nekitámadt és alaposan megfuttatta őket.

Emily rajongott a cicáiért. Maga nevelte fel őket, s ezt büszkén emlegette. A vasárnapi iskola tanárától kapta a macskakölyköket.

– Az élő ajándék olyan szép dolog – bizonygatta Ellennek –, hiszen ahogy múlik az idő, egyre szebb lesz.

Mindamellett igencsak aggódott, mert Kotnyelesnek nem voltak kölykei.

– Nem tudom, miért nincsenek kicsinyei – panaszolta Ellen Greene-nek. – A legtöbb cicának szerintem annyi kölyke van, hogy azt sem tudják, mit kezdjenek velük.

Vacsora után Emily bement a nappaliba, de az apja aludt. Örült, hiszen tudta, hogy már két éjszaka alig jött álom a szemére, mindazonáltal kissé csalódott volt, amiért nem kerül sor arra a „komoly beszélgetésre”. Apa „komoly” beszélgetései mindig gyönyörűségesek voltak. Utánuk a séta következett – mint második legjobb –, egy magányos barangolás a kora tavaszi szürkületben. Oly régen sétálgatott!

– Vedd fel a kapucnit és iszkiri haza, ha elered az eső! – figyelmeztette Ellen. – Téged nem csaphat meg a hideg, mint más gyerekeket.

– Miért nem? – kérdezte ugyancsak méltatlankodva Emily. Őt miért nem csaphatja meg a hideg, ha más gyerekeket igen? Ez disznóság.

Ellen csak mordult egyet.

– Te jelentéktelen, kövér vénség – dünnyögte saját megnyugtatására az orra alatt Emily, majd kelletlenül felment a kapucniért, ugyanis hajadonfőtt szeretett szaladgálni. Koromfeketén fénylő, hosszú, vastag copfjára húzta a kifakult, kék csuklyát és pajtáskodva nevetett a zöldes árnyalatú üvegben tükröződő képmására. A mosoly a szája sarkából indult, lassan, sejtelmesen, elragadóan áradt szét az arcán – megboldogult édesanyja mosolya volt, ami abban a percben rabul ejtette Douglas Starrt, amikor először pillantotta meg Juliet Murray-t. Ez volt az egyetlen fizikai örökség, amit Emily az anyjától kapott. Egyébiránt a Starrokra ütött: hatalmas, lilásszürke szem, hosszú pillák, fekete szemöldök, a valódi szépséghez túl magas, fehér homlok, sápadt, ovális arc, érzéki száj, a tündérrokonságra utaló, icipicit hegyes fülek.

– Barangolok egyet Szélasszonysággal, kedvesem – mondta a tükörképnek. – Bárcsak magammal vihetnélek! Kíváncsi vagyok, kijössz-e valaha is ebből a szobából. Szélasszonyság ma éjjel kint lesz a földeken. Sudár és ködös… vékony, selymes, szürke ruhái libegnek-lobognak körülötte, a szárnyai pedig… olyanok, mint a denevéré, de keresztülláthatsz rajtuk, és ragyogó csillagszemek nézelődnek hosszú, kibontott haján át. Tud repülni, de ma este velem csatangol a mezőkön. Nagyon jó barátom a Szélasszony. Hatéves korom óta ismerem. Igen régi cimborák vagyunk, persze nem olyan régiek, mint te meg én, kicsi Emily-a-tükörben. Mi ketten mindig barátok voltunk.

Egy cuppantás kicsi Emily-a-tükörben felé, és Emily-a-tükrön-kívül már kint is volt a házból. Szélasszonyság odakint várt rá: felborzolta a frissen sarjadt, rövidke fűszálakat a nappali szoba ablaka alatt; megtépázta Ádám és Éva jókora ágait; a nyírfák halványzöld gallyai közt duruzsolt; heccelte „Kakasfenyőt” a ház mögött – csakugyan olyan volt, akár egy gigantikus, komikus kakas, hatalmas, bokros farokkal, kukorékoláshoz hátravetett fejjel.

Emily oly régóta nem volt sétálni, hogy szinte beleőrült a boldogságba. Viharos telük volt, olyan mély hóval, hogy sosem engedték ki a házból. Az április esőt és szelet hozott, így hát e májusi estén úgy érezte magát, akár egy börtönéből szabadult rab. Hová menjen? A patak mentén – vagy a mezőkön át a csalitosba? Az utóbbi mellett döntött.

Szerette a hosszan elnyúló, meredek legelő túlsó végén elterülő csalitost. Varázslatos hely volt, ahol csodák történnek, s ahol Emily leginkább beleélte magát tündér mivoltába. Senki sem irigyelte volna, aki szaladni látja a sivár mezőn: kicsi volt, sápadt, szegényesen öltözött – meg-megborzongott vékonyka kabátjában –, de egy királynő boldogan adta volna koronáját látomásaiért, tüneményes ábrándjaiért. Talpa alatt bársony volt a fagyos, barna fű. A mohos, göcsörtös, kivénhedt lucfenyő, amely alatt elidőzött egy pillanatra, hogy felnézzen az égboltra, márványoszlop az istenek csarnokában; a homályba vesző, távoli dombok a csodák városának falai. És társaságául szegődött a vidék valahány tündére, hiszen itt hitt bennük: a vadlóhere és a selyembarka tündérei, a fű zöld koboldjai, az erdei fenyők pajkos manói, a szél, a vadpáfrány és bogáncspihe koboldjai. Itt megtörténhet, valóra válhat minden.

És a csalitosban remekül bújócskázhatott Szélasszonysággal. Oly valóságos volt odakint. Ha elég gyorsan körbeugrálhatna az ember egy kis facsoportot – csakhogy nem képes rá –, láthatná, érezhetné és hallhatná őt. Ott volt, ott suhogott szürke köpenye, nem, a magasabb fák csúcsán kacagott fel, és folytatódott az üldözés, amíg teljesen váratlanul Szélasszonyság eltűnt. Csodás csendben fürdött az este. Aztán hirtelen nyugat felől rés támadt a felhők között, káprázatos, halványrózsaszín és zöldes égi tó, benne az újhold.

Emily összekulcsolt kezekkel, fekete fejecskéjét az ég felé fordítva állt. Haza kell mennie és le kell ezt írnia a sárga naplóba, amelyben utolsó bejegyzésként ez állt: Mike élettrajza. Tudta, hogy addig nem hagyja nyugodni e szépség, amíg papírra nem veti. Aztán majd felolvassa Apának. Csak el ne felejtse, hogy finom, fekete csipkeként váltak ki a dombon álló fák csúcsai a rózsaszín-zöld égi tó „partján”.

És akkor, egyetlen dicsőséges, páratlan pillanatra, megérkezett „a villanás”.

Emily nevezte így, noha érezte, hogy ez a név nem jellemzi pontosan. Lehetetlenség volt szavakba önteni, még Apának sem, aki mindig egy kicsit zavartnak tűnt, ha beszélt róla. Sosem említette senki másnak.

Emily mindig úgy vélte, hogy amióta csak az eszét tudja, mindig nagyon, de nagyon közel volt a varázslatos szépség birodalmához. Vékonyka függöny választja el tőle csupán. Sosem húzhatta el azt a függönyt, de nagy ritkán, ha csak egy pillanatra is, fellebbentette a szél, s akkor olyan volt, mintha látta volna a mögötte lévő, igéző birodalmat – röpke pillantás volt csupán – s földöntúli muzsika futamát hallotta.

Ritkán jött el és sebesen tűnt tova ez a pillanat. Emily lélegzetelállító, leírhatatlan boldogságot érzett. Nem tudta megidézni, sem felidézni, mégis napokra hatalmába kerítette ez a csoda. Sosem volt ugyanaz. Ma este a sötét faágak a messzi égbolt előtt ajándékozták neki. Éji szél magas, szilaj hangja kísérte, dús legelő fölött átsuhanó árny, förgetegben az ablak párkányára telepedő viharmadár, a „szent, szent, szent” kántálás a templomban, vibráló tűz a konyhában, amikor sötét, őszi este hazatért, jégvirágok furcsa kékje napnyugta után az ablakon, egy jól sikerült új szó, amikor „lefestett” valamit. És mindannyiszor, amikor eljött hozzá „a villanás”, Emily úgy érezte, hogy az élet az örök szépség maga, valami csodalatos, titokzatos dolog.

Szedte a lábát a sűrűsödő homályban a völgykatlanban rejtőzködő házhoz. Már alig várta, hogy hazaérjen és leírhassa, amit látott, még mielőtt elmosódik az emlékezetében. Pontosan tudta, hogyan kezdi, a mondat már kezdett formát ölteni a fejében: „Szólított a domb, és valami visszakiáltott neki a bensőmben.”

Ellen Greene várt rá a bejárati ajtó megsüllyedt lépcsőjén. Emilyt olyannyira eltöltötte a boldogság, hogy abban a pillanatban mindent szeretett, még a kövér, jelentéktelen dolgokat is. Átölelte Ellen térdét és hozzábújt. Ellen bánatosan nézett az elragadtatott arcocskára, amelyre pírt csalt az izgalom, és fáradtan sóhajtott.

– Tudod, hogy édesapádnak már csak egy vagy két hete van hátra?

A komoly beszélgetés

Emily némán állt, s úgy nézett fel Ellen széles, pirospozsgás arcába, mintha az hirtelen sóbálvánnyá meredt volna. Ő úgy érezte, kővé vált. A pír kifutott arcából, pupillái olyan tágra kerekedtek, hogy szinte felfalták az íriszt, fekete tócsának tűnt a tekintete. Oly elképesztő látvány volt, hogy még Ellen Greene is zavarba jött tőle.

– Azért mondom ezt el neked, mert azt hiszem, épp ideje, hogy megtudd. Már hónapok óta nyaggatom apádat, hogy elmondja, de egyre csak halogatta. Mondom neki, nyaggatom, hogy: „Tudja, mennyire a szívére veszi a dolgokat ez a gyerek, és ha maga egy szép napon hirtelen kidől nekem, az még meg is ölheti őt, ha nincs felkészülve. A maga feladata, hogy felkészítse…” Ő erre azt mondja: „Van még idő, Ellen, épp elég.” De sose szólt egy szót, és amikor tegnap este azt mondta a doktor, hogy bármikor vége lehet, hát azt ötöltem ki, hogy nekem kell megtennem és megmondanom, mi van, hogy felkészülj rá. Uramisten, te gyerek, ne nézz már így! Gondoskodni fognak rólad. A mamád rokonai… ha másért nem, hát Murray-büszkeségből. Nem fogják hagyni, hogy a saját vérük éhezzen, vagy idegenekhez kerüljön. Még akkor sem, ha úgy utálták a papádat, mint egy bélpoklost. Jó otthonod lesz, jobb, mint eddig. Cseppet se aggódj! Az apád meg… Hálásnak kell lenned, hogy nyugalmat talál. Apránként haldoklik már öt éve. Eltitkolta előled, de rengeteget szenvedett. Aszondják a népek, megszakadt a szíve, amikor édesanyád meghalt… olyan váratlan volt, hisz csak három napig betegeskedett. Épp ezért akarom, hogy tudd, mi fog történni, azért, hogy ne legyél annyira bánatos, amikor bekövetkezik. Az Isten szerelmére, Emily Byrd Starr, ne bámulj így! A hideglelést hozod rám. Nem te leszel az első gyerek, aki árván marad, és nem is az utolsó. Ne hagyd el magad! És meg ne tudjam, hogy molesztálod az apádat! Egy mukkot se neki erről, megértetted? Most pedig iszkiri befelé ebből a csöpögős időből, és kapsz sütit lefekvés előtt.

Az asszony arrébb lépett, mintha meg akarná fogni a gyermek kezét, Emilybe azonban visszatért az élet, úgy érezte, felsikolt, ha Ellen akárcsak megérinti. Keserű sikollyal kikerülte a felé nyúló kezet, berohant az ajtón és a sötét lépcsőházba menekült.

Ellen a fejét csóválva visszaballagott a konyhába.

– Mindenesetre, én megtettem a kötelességemet – motyogta. – Mr. Starr egyre csak azt szajkózta: „Van még idő”, és addig húzta-halasztotta volna a dolgot, amíg meghal. Aztán meg ki tudná féken tartani ezt a lányt? Most lesz ideje, hogy megeméssze, és egy-két nap múlva összeszedi magát. Majd megmondom neki, hogy bátorságot örökölt, ami nagy szerencse ahhoz képest, amit a Murray famíliáról hallottam. Nem lesz könnyű dolguk vele. De a büszkeségükből is örökölt egy keveset, ez majd átsegíti a nehezén. Bárcsak üzentem volna a Murray-knek, hogy Mr. Starr haldoklik, de hát nem mertem odáig merészkedni. Ki a megmondhatója, mit csinált volna? Én a végsőkig kitartottam, és nem sajnálom. Nem sok fehércseléd bírta volna ki velük ezt az életet. Szégyen, ahogy ezt a gyereket felnevelték… még csak iskolába sem járt. Hát, én elégszer vágtam Mr. Starr fejéhez, hogy mit gondolok erről… legalább az vigasztal, hogy ez nem az én lelkiismeretemet terheli. Na, Kotnyeles… kívül tágasabb. Mike merre csatangol?

Ellen nem találhatta Mike-ot, mégpedig azért nem, mert odafent volt Emilyvel. Gyerekágyán kucorogva szorosan ölelte a cicát a sötétben. Fájdalma és elkeseredése közepette vigaszt nyújtott, hogy puha szőrét, kerek, bársonyos fejét érezhette a tenyere alatt.

Emily nem sírt. A sötétségbe meredve igyekezett szembenézni a szörnyűséggel, amit Ellen mondott. Nem kételkedett, valami azt súgta, hogy az igazat hallotta. Ő miért nem halhat meg vele? Úgysem tud tovább élni Apa nélkül.

– Ha én volnék az Isten, nem engedném meg, hogy ilyen dolgok történjenek – mondta fennhangon.

Úgy érezte, bűnös dolog ilyesmit mondania. Ellen szerint a legbűnösebb cselekedet, ha Istent hibáztatjuk. De ő nem bánja. Talán, ha eléggé bűnös lesz, Isten lesújt rá, és együtt maradhat Apával.

De semmi sem történt, csupán Mike unta meg a szorongatást és kibújt az ölelésből. Emily teljesen egyedül maradt égő fájdalmával. Csakhogy nem testi fájdalom kerítette hatalmába – ettől a fájdalomtól nem szabadulhat soha. Még az sem segít, ha ír róla sárga naplójába. Írt már a vasárnapi iskola tanáráról, aki elment, meg arról, hogy éhesen került ágyba, aztán arról is, hogy Ellen bolondnak titulálta, amikor Szélasszonyságról meg a „villanásokról” beszélt. Miután leírta ezeket a dolgokat, nem kínozták többé. De erről most képtelen írni. Még Apához sem mehet vigaszért, mint amikor olyan csúnyán megégette a kezét, mert véletlenül felemelte az izzó piszkafát. Apa egész éjjel babusgatta, mesélt neki és segített elviselni azt az égető fájdalmat. De ahogy Ellen mondta, Apa pár hét múlva meghal. Emily úgy érezte, mintha sok-sok évvel ezelőtt mondta volna, pedig ő alig egy órája még Szélasszonysággal játszott a berekben és az újholdat nézte a rózsaszín-zöld égen.

Sosem látom újra „a villanást”, nem jöhet el ismét – gondolta.

Emilynek volt mit örökölnie nagyszerű őseitől: a harc, a szenvedés, a könyörület erejét, a rajongásét, a kitartásét, s azt, hogy őszintén szeressen. Mindez megvolt benne, ezt sugározta lilásszürke tekintete. Most a kitartás sietett segítségére csüggedtségében. Apának nem szabad megtudnia, amit Ellentől hallott, hisz biztosan fájdalmat okozna neki. Magában kell tartania és nagyon, de nagyon kell szeretnie Apát az alatt a kis idő alatt, ami még jut neki. Felhallatszott a köhögése a nappaliból. Ágyban akart lenni, mire feljön. Olyan gyorsan vetkőzött, amennyire csak elgémberedett ujjai megengedték, és bebújt a nyitott ablakkal szemben álló gyerekágyba. Ügyet sem vetett a lágy tavaszi éjszaka hangjaira, meg sem hallotta az ereszcsatorna mentén fütyülő Szélasszonyságot. A tündérek csak a Boldogság birodalmában időznek, nem mehetnek a Bánat birodalmába.

Fázósan, könnytelenül, mozdulatlanul feküdt, amikor apja a szobába lépett. Milyen lassan jár, milyen lassan veszi le a ruháit! Hogy is nem vette észre azelőtt? De hiszen nem is köhögött. Ó, hátha Ellen tévedett. Igen, mi van, ha… vad remény nyilallt sajgó szívébe. Felsóhajtott.

Douglas Starr a kislány ágyához lépett. Emily érezte drága közelségét, amint régi, piros köntösében az ágy melletti székre telepedett. Jaj, mennyire szereti! Az egész világon nincs még egy ilyen apa, nem is lehetett soha – gyöngéd, megértő, csodálatos! Mindig olyan jó pajtások voltak, oly nagyon szerették egymást… lehetetlen, hogy el kell válniuk.

– Alszol, Pislogi?

– Nem – suttogta Emily.

– Álmos vagy, kicsikém?

– Nem… nem vagyok álmos.

Douglas Starr megfogta és megszorította a kislány kezét.

– Akkor most megejtjük azt a kis beszélgetést, szívem. Én sem tudok aludni. El kell mondanom neked valamit.

– Jaj… tudom… tudom! – tört ki Emilyből. – Ó, Apa, tudom! Ellen elmondta. – Douglas Starr csendben maga elé meredt.

– A vén ostoba… az a vén, kövér, ostoba – dünnyögte maga elé, mintha Ellen kövérsége súlyosbító körülmény lett volna az ostobaságához.

Emily még egyszer, utoljára reménykedett. Talán szörnyű tévedés az egész – Ellen újabb kövér butasága.

– Ugye, ugye nem igaz, Apa? – suttogta.

– Nem tudlak felemelni, Emily, kicsim, nincs hozzá elég erőm – mondta az apja. – De mássz ide és ülj az ölembe, mint régen.

Emily kicsusszant az ágyból és az apja ölébe fészkelte magát. Douglas Starr a kopott köntösbe bugyolálta a kislányt, s arcához szorítva arcát, magához ölelte.

– Drága kis bogaram… imádott Emilym… nagyon is igaz. Ma este akartam elmondani, de ez a vén, Ellen nevű lehetetlenség megelőzött, mégpedig brutálisan, azt hiszem, és szörnyű fájdalmat okozott neked. Annyi esze van, mint egy tyúknak, és annyi érzékenység szorult bele, akár egy tehénbe. Sakálok üljenek a nagyanyja sírján! Én nem okoztam volna fájdalmat, drágám.

Emily úgy érezte, valami fojtogatja a torkát, de igyekezett uralkodni magán. – Apa, én nem… én nem bírom elviselni.

– Dehogynem, kicsim. Képes vagy rá, és el fogod viselni. Élni fogsz, mert… azt hiszem, küldetésed van. Örökölted a tehetségemet, de van benned valami más is, ami bennem sosem volt meg. Te véghez viszed azt, amit én elmulasztottam, Emily. Nem tudtam túl sokat tenni érted, bogaram, de azért megtettem, ami tőlem telhető. Ellen Greene-nel dacolva megtanítottalak valamire. Emlékszel az édesanyádra, Emily?

– Egy kicsit. Néhány dologra, mint valami gyönyörű álomtöredékre.

– Csak négyéves voltál, amikor meghalt. Alig meséltem neked róla – képtelen voltam rá. Ma este azonban elmesélek mindent. Most nem fáj beszélnem az édesanyádról, hisz hamarosan viszontlátom őt. Nem hasonlítasz rá, Emily, csak a mosolyod. Egyébként olyan vagy, mint a mamám, aki után a nevedet kaptad. Amikor megszülettél, azt akartam, hogy téged is Julietnek hívjunk, anyád azonban ellene volt. Azt mondta, ha Juliet lenne a neved, akkor én is hamarosan „Mamának” szólítanám, hogy megkülönböztesselek benneteket, és ezt képtelen lenne elviselni. Nancy nénje jegyezte meg egyszer, hogy: „Akkor ér véget az élet romantikája, amikor a férjed először hív Mamának.” Így aztán az én édesanyám után neveztünk el, akit Emily Byrdnek hívtak. Anyukád úgy gondolta, hogy az Emily a legszebb név a világon. Eredeti, huncut és elbűvölő. A te mamád volt a legdrágább, a legkedvesebb asszony ezen a földön.

Megremegett a hangja, Emily közelebb fészkelődött hozzá.

– Tizenkét éve találkoztam vele, amikor az Enterprise segédszerkesztője voltam Charlottetownban, s ő az utolsó évet végezte a Queen’s-ben. Magas volt, tiszta arcú, kék szemű. Kissé hasonlított Laura nénédre, de Laura sosem volt olyan csinos. A szemük… és a hangjuk volt ugyanolyan. A mamád a Blair Water-beli Murray-ktől származik. Még sosem meséltem neked az édesanyád családjáról, Emily. Odafent élnek az északi partvidéken, Blair Waterben, a New Moon farmon. Mindig is ott éltek, amióta az első Murray 1790-ben átjött az óhazából. A hajót hívták New Moonnak, amellyel érkezett, és arról nevezte el a farmját.

– Szép név, az újhold olyan szép – mondta Emily, akinek egy pillanatra felkeltette az érdeklődését a dolog.

– Azóta mindig élt Murray a New Moon farmon. Büszke család az övék, közmondásossá vált a Murray-gőg az északi partvidéken. Hát, van néhány dolog, amire büszkék lehetnek, de túl messzire mentek. „A választott nép”, így emlegetik őket az emberek odafönt. Gyarapodtak, sokasodtak, szétszóródtak mindenfelé, de igencsak kevesen maradtak a New Moon farm régivágású lakóiból. Csupán Elizabeth és Laura néni, meg az unokatestvérük, Jimmy Murray. Sosem házasodtak meg, elvégre, ahogy mondani szokták, senki sem elég jó egy Murray-nek. Oliver és Wallace bácsikáid Summerside-ban élnek, Ruth nénéd Shrewsburyben, Nancy nagynénéd pedig Priest Pondban.

– Priest Pond. Milyen érdekes név… Nem olyan szép, mint a New Moon és a Blair Water, de jól hangzik – jegyezte meg Emily. Édesapja ölelésében valahogy visszahőkölt a rémület. Csak egy pillanatra, amíg hinni akarta.

Douglas Starr eligazgatta rajta a köpenyt, puszit nyomott a kislány fekete hajára és folytatta: – Elizabeth, Laura, Wallace, Oliver és Ruth, mindannyian Archibald Murray gyermekei voltak. Első felesége volt az édesanyjuk. Hatvanéves korában újranősült, egy fiatal fruskát vett el, aki meghalt, amikor édesanyád született. Juliet húsz évvel volt fiatalabb a férj családjánál, nagyon csinos, elbűvölő jószág, mindnyájan szerették, babusgatták és igen büszkék voltak rá. Amikor belém szeretett, a szegény, fiatal újságíróba, kinek a tollán és az ambícióin kívül semmije sem volt a világon, mintha földrengés sújtotta volna a családot. A Murray-gőg képtelen volt elviselni a szerelmünket. Nem akartam megbolygatni a dolgot, de olyasmiket vágtak a fejünkhöz, amit sosem felejtek el és nem is bocsátok meg soha. Édesanyád a feleségem lett, Emily, és a New Moon-beliek nem tehettek ellene semmit. El tudod képzelni, hogy mindezek dacára sosem sajnálta, hogy feleségül jött hozzám?

Emily megpaskolta apja beesett arcát.

– De még mennyire, hogy nem bánta meg! De még mennyire, hogy inkább téged választott, mint az összes Murray-t bármilyen holdról!

Az apa felnevetett. Alig lehetett kihallani a győzedelmes felhangot nevetéséből.

– Igen, ő is valahogy így érzett. És olyan boldogok voltunk… Ó, Emilym, sosem volt nálunk boldogabb pár az egész világon! És te ennek a boldogságnak a gyümölcse vagy. Emlékszem az éjszakára, amelyen a kis charlottetowni házban megszülettél. Május volt, a nyugati szél ezüstös felhőket sodort a hold elé. Egy-két csillag ragyogott csak az égen. Aprócska kertünkben – a szerelmünket és a boldogságunkat kivéve mindenünk oly kicsi volt – sötétség és virágillat honolt. Az ibolyaágyások között járkáltam, amelyeket édesanyád ültetett, és imádkoztam. Pirkadni kezdett a sápadt kelet, amikor valaki kijött és azt mondta: kislányom született. Bementem, édesanyád fehéren, gyöngén rám mosolygott azzal a drága, gyönyörű mosolyával, amit annyira szerettem, és azt mondta: „Megvan a bébink. Ő a legfontosabb teremtmény a világon, szívem.”

– Bárcsak emlékezhetnénk, bárcsak a születésünk pillanatától fogva lennének emlékeink! – mondta Emily. – Olyan muris volna.

– Ami azt illeti, egy csomó kínos emlékünk lenne – nevetett fel az apja. – Nem lehet kellemes dolog hozzászokni az élethez… semmivel sem kellemesebb, mint megszokni azt, hogy vége. De te nem találtad volna nehéznek, mert nagyon jó gyerkőc voltál. Négy boldog évünk következett… emlékszel rá, amikor meghalt az édesanyád?

– A temetésre emlékszem, Apa… világosan emlékszem rá. Egy szoba közepén álltál, a karodban tartottál, Mama pedig egy hosszú, fekete dobozban feküdt. Sírtál… én pedig nem tudtam elképzelni, miért… és csodálkoztam, miért olyan fehér a Mama és miért nem nyitja ki a szemét. Lehajoltam, megérintettem az arcát… és olyan hideg volt. Beleborzongtam. Aztán valaki a szobában azt mondta: „Szegény kis teremtés!”, és én nagyon féltem és a válladba fúrtam az arcomat.

– Igen. Erre én is emlékszem. Váratlanul halt meg az édesanyád. Erről inkább ne beszéljünk. Minden Murray eljött a temetésére. A Murray családnak megvannak a maga hagyományai, és igen szigorúan betartják őket. Ilyen például, hogy New Moonban csak gyertyák világíthatnak, egy másik pedig, hogy a holttal eltemetik a viszálykodást is. Eljöttek, amikor édesanyád meghalt, és eljöttek volna korábban is, ha tudják, hogy beteg. Ez a javukra szól. Nagyszerűen viselkedtek… valóban nagyszerűen. Nem a közömbös New Moon-beli Murray-k voltak. Elizabeth néni a legjobb fekete szaténruháját viselte a temetésen. Más temetésére semmiképp, de egy Murray-nek a legjobb kijár. És nem igazán tiltakoztak, amikor közöltem, hogy édesanyádat a Starr-kriptában temetjük el, a charlottetowni temetőben. Szerették volna visszavinni az ősi Murray-temetőbe, Blair Waterbe. Tudod, saját temetőjük van, őket nem lehet bárhová eltemetni. Wallace bácsikád azonban nagyvonalúan elismerte, hogy a feleség a férje családjához tartozik, éltében és holtában is. Aztán felajánlották, hogy magukkal visznek és felnevelnek, hogy „megkapd tőlük édesanyád helyét”, de én nem engedtem, hogy elvigyenek… akkor nem. Jól tettem, Emily?

– Igen, igen, igen! – suttogta Emily, és minden igenhez egy simogatás járt.

– Azt mondtam Oliver Murray-nek, hogy amíg én élek, nem válok meg a gyermekemtől. Ő azt felelte: „Ha bármikor meggondolod magad, tudasd velünk.” Csakhogy én nem gondoltam meg magam. Még három évvel később sem, amikor az orvosom közölte, hogy fel kell adnom a munkámat. „Ha nem teszi meg, egy évet adok magának – mondta. – Ha itthon marad és a lehető legtöbbet tartózkodik a szabad levegőn, szó lehet háromról, talán négyről is.” Jó prófétának bizonyult. Kiköltöztem ide, és négy csodálatos évet töltöttünk együtt. Igaz, egyetlenem?

– Igen… igen!

– Azok az évek és amit tanítottam neked, az egyetlen örökség, amit rád hagyhatok. Igen kis jövedelemből éltünk, ami egy idős bácsikám vagyonának haszonélvezeteként maradt rám, aki még azelőtt meghalt, hogy feleségül vettem édesanyádat. A vagyon most egy jótékonysági alapítványra száll, ezt a kis házat pedig csak béreltem. Világi értelemben véve sikertelen vagyok, de édesanyád rokonai gondoskodnak majd rólad, tudom. Ha más nem, hát a Murray-gőg jótáll ezért. És téged nem lehet nem szeretni. Talán már el kellett volna küldenem értük… talán még megtehetem. De nekem is megvan a magam büszkesége… Jóllehet a Starr családnak is vannak hagyományai, a Murray-k igencsak sértő dolgokat vágtak a fejemhez, amikor elvettem édesanyádat. Üzenjek New Moonba és kérjem meg őket, hogy jöjjenek ide, Emily?

– Nem! – vágta rá szinte vadul a kislány.

Nem akarta, hogy bárki is idejöjjön és közéjük álljon erre a néhány drága napra, ami még hátravan. Olyan rettenetes volt számára a gondolat. Épp elég rossz lesz, ha majd idejönnek – utána. De úgysem törődik majd semmivel – akkor.

– Az utolsó pillanatig együtt maradunk, Emily. Egy pillanatra sem válunk el egymástól. És azt akarom, hogy bátor légy. Semmitől sem kell félned. A halál nem rettenetes. A világegyetem tele van szeretettel, mindenhová eljön a tavasz, és a halálban kinyitsz és bezársz egy ajtót. Csodálatos dolgok vannak az ajtó túloldalán. Megtalálom édesanyádat… Sok mindenben kételkedtem, de ebben soha. Néha attól tartottam, olyannyira előttem jár majd az örökkévalóság útján, hogy sosem érem utol. Most azonban úgy érzem, vár reám. Mi pedig várni fogunk rád – nem sietünk –, tengünk-lengünk, henyélünk, amíg utolérsz minket.

– Bárcsak át tudnál vinni magaddal azon az ajtón! – suttogta Emily.

– Hamarosan másként gondolkozol majd. Még meg kell tanulnod, milyen kegyes az idő. Érzem, hogy tartogat valamit számodra az élet. Kövesd az utadat, drágám, hogy félelem nélkül találkozz velem. Tudom, most nem úgy érzel, de időnként eszedbe jutnak majd a szavaim.

– Én most azt érzem – mondta Emily, aki képtelen volt bármit is elrejteni édesapja elől –, hogy nem szeretem többé Istent.

Douglas Starr felnevetett, azzal a nevetéssel, amit Emily a legjobban szeretett. Olyan drága nevetés volt, lélegzetelállítóan drága. A kislány érezte, hogy apja karja megfeszül körülötte.

– Dehogynem. Szereted, szívem. Akkor is szereted Istent, ha nem akarod. Ő a Szeretet maga, hisz tudod. Persze nem szabad összekeverned őt Ellen Greene Istenével.

Emily nem tudta pontosan, mire utal ezzel az apja, de hirtelen úgy érezte, elszállt a félelme. A keserűség tovatűnt fájdalmából, az elviselhetetlen fájdalom is a szívéből. Úgy érezte, mintha körülvenné a szeretet, mintha valami új, láthatatlan, lebegő Gyöngédség lélegezné ki magából, és az ember nem érez, nem érezhet keserűséget ott, ahol szeretet van, s a szeretet ott van mindenütt. Apa átmegy azon az ajtón… nem, felemel egy függönyt – Emily jobban szerette ezt a gondolatot, hisz egy függöny nem olyan kemény és erős, mint egy ajtó –, és becsusszan abba a világba, amelybe „a villanás” bepillantást engedett. Apa ott lesz, abban a szépségben… és sosem túl messze tőle. Semmit sem viselne el, ha nem érezné, hogy Apa nem lesz nagyon messzi tőle, csak a libbenő függöny túloldalán.

Douglas Starr addig tartotta ölében a kislányt, míg az elaludt, majd gyöngesége ellenére sikerült lefektetnie kis ágyába.

– Szívből szeretsz majd, borzalmasan szenvedsz, lesznek dicsőséges pillanataid, hogy ellensúlyozzák a szenvedést – miként voltak nekem is. Ahogyan az édesanyád családja gyámolít majd, úgy gondoskodjék őróluk a Teremtő – motyogta megtörten.

Tartalom

Ház a völgykatlanban

A komoly beszélgetés

A rokonság

A családi kupaktanács

Gyémánt vág gyémántot

New Moon

A tegnap könyve

A tűzpróba

Különleges gondviselés

Fokozódó fájdalmak

Ilse

A Kóró dűlő

Eva lánya

Pazar lakoma

Különféle tragédiák

Miss Brownell legyőzése

Élő levelek

Cassidy atya

Ismét jó barátok

Légipostával

Romantikus, de kínos

A Wyther major

Birkózás a szellemekkel

Másfajta boldogság

„Ilse mamája nem tehetett ilyet”

Az öböl partján

Emily fogadalma

Álomszövő

Szentségtörés

Amikor felmegy a függöny

Emily nagy pillanata

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Loósz Vera

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 742 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License