Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: kortárs romantikus regény; romantikus regény; kutyás regény
Publisher: Vey Romance

ALINA VEY

Pórázon kezdődött

© Alina Vey, 2026

Szerző: Alina Vey

Kiadó: Vey Romance

Műfaj: Kortárs romantikus regény / Érzelmes romantika

Kiadás éve: 2026

ISBN 978-615-83030-6-4

Minden jog fenntartva.

Ez a könyv magánkiadásban jelent meg.

A mű egészének vagy bármely részének másolása, sokszorosítása, elektronikus tárolása vagy bármilyen formában történő felhasználása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Tartalom

1. A kontroll illúziója

2. Két póráz, egy irány

3. Véletlen ismétlések

4. Repedések a rutinban

5. A séta, ami túl hosszú lett

6. Közelség, amit már nem lehet véletlennek hívni

7. Határvonalak

8. Amit nem lehet visszavonni

9. Amit nem lehet félretenni

10. Visszalépés

11. Hiány

12. Ami mégis visszahúz

13. Túl közel

14. Ismerős veszély

15. Ami nem maradt a múltban

16. Amit nem mond ki senki

EPILÓGUS

1. A kontroll illúziója

Sophie Laurent pontosan tudta, hogyan kell kézben tartani az életét.

A naptára színkódolt volt.
A reggelei percre pontosan szervezettek.
A ruhatára letisztult, elegáns — semmi felesleges, semmi véletlen.

És mégis.

A konyha közepén állva, egy apró, fekete-fehér szőrgombócot figyelve Sophie most először érezte úgy, hogy valami… kicsúszik a kezéből.

— Milo, ne—

Késő volt.

A boston terrier kölyök diadalmasan száguldott végig a nappalin, a szájában Sophie egyik selyem sáljával. Azzal a sállal, amit Sophie általában csak különleges alkalmakkor vett elő.

Sophie lehunyta a szemét egy pillanatra.

Egy tárgy. Csak egy tárgy.

— Ez nem játék — mondta halkan, de Milo csak még gyorsabban kezdett körözni az üveg dohányzóasztal körül.

Sophie végül lehajolt, óvatosan, türelmesen — mintha egy tárgyaláson lenne.

— Ide — nyújtotta a kezét.

Milo megállt.

Ránézett.

Majd, mintha csak döntést hozna, még egy utolsó kört futott, mielőtt végül odaszaladt hozzá.

Sophie ajkán halvány mosoly jelent meg, amikor kivette a sálat a kis szájából.

— Tanulunk — suttogta.

Nem szerepelt a tervei között, hogy egy kutya ennyire… élővé teszi a teret.

És talán nem is volt benne a tervben, hogy szüksége van erre.

A parkoló majdnem tele volt.

Sophie egy pillanatra a kormányon tartotta a kezét, mielőtt leállította a motort. A város zaja még visszhangzott benne — telefonhívások, határidők, félbehagyott mondatok.

A park bejárata pár száz méterre volt. Zöld, nyugodt, kissé kaotikus.

Pont az ellentéte mindannak, amit ő kézben tudott tartani.

Milo az anyósülésen fészkelődött, izgatottan, mintha pontosan tudná, hová érkeztek.

— Ez csak egy kutyaovi — mondta Sophie, inkább magának.

Nem egy új kezdet. Nem egy változás.

Csak egy feladat.

Kiszállt az autóból, megigazította a kabátját, majd a pórázt a csuklója köré tekerte. A mozdulat automatikus volt, precíz.

Milo viszont nem volt az.

A kis test előrelendült, húzta, irányt váltott, majd újra húzott.

— Lassan — mondta Sophie, miközben elindultak a kavicsos úton a park belseje felé.

A fák között szűrt fény esett a földre. Távolabb kutyaugatás hallatszott, nevetés, beszélgetésfoszlányok.

Élet.

Sophie léptei egyenletesek maradtak, de a tekintete többet időzött a környezeten, mint általában.

Egy pad.
Egy együtt sétáló pár.
Egy férfi, aki futás közben labdát dobott a kutyájának.

Milo hirtelen megállt.

Majd minden figyelmeztetés nélkül előrerántotta a pórázt.

— Milo—

A kutya már futott.

Egy másik kölyök felé.

Barna szőr, lobogó fülek, teljes lelkesedés.

A két kutya úgy csapódott egymásnak, mintha hetek óta ismernék egymást. Köröztek, ugráltak, egymásba gabalyodtak.

Sophie reflexből közelebb lépett.

— Sajnálom, én…—

— Semmi gond.

A hang nyugodt volt. Mély. És túl közel.

Sophie felnézett.

A férfi, aki a másik pórázt tartotta, nem tűnt zavartnak. Sőt.

Mintha ez teljesen természetes lenne.

— Úgy tűnik, eldöntötték helyettünk — tette hozzá egy félmosollyal.

Sophie egy pillanatra a kutyákra nézett, majd vissza rá.

— Ez nem túl professzionális kezdés — mondta, kissé szárazon.

A férfi szemében valami megvillant. Nem sértődés.

Inkább… érdeklődés.

— Szerintem ők nem olvasták a szabályzatot.

Egy rövid csend.

A kutyák tovább játszottak, mintha a világon semmi más nem számítana.

Sophie érezte, hogy mondania kellene valamit. Valami udvariasat, lezárót.

Ehelyett csak ennyit mondott:

— Milo.

— Rocky — felelte a férfi. — Úgy tűnik, már bemutatkoztak.

Sophie bólintott.

A póráz még mindig ott feszült a kezében. Az ujjai köré tekeredve.

A férfi egy lépéssel közelebb lépett, hogy kibogozza a kusza helyzetet.

Az ujjai egy pillanatra Sophie kezéhez értek.

Nem hosszú ideig.

Nem szándékosan.

De elég volt.

Sophie nem húzta el a kezét azonnal.

És ez volt az első hiba.

Vagy az első dolog, amit nem lehetett többé teljesen kontrollálni.

A férfi felnézett rá.

— Marcus.

Egyetlen szó. Bemutatkozás.

Sophie egy másodpercig hallgatott.

— Sophie.

A neve kimondva másképp hangzott ebben a térben. Kevésbé formálisan. Kevésbé… biztonságosan.

A kutyák végre lelassultak.

A pórázok kisimultak.

De valami más már nem.

És Sophie pontosan tudta, hogy ez az a fajta helyzet, amit általában elkerül.

Csak most… nem lépett hátra.

2. Két póráz, egy irány

A kutyák nem kértek engedélyt.

Egyszerűen csak döntöttek.

Milo és Rocky néhány perc alatt úgy mozogtak egymás körül, mintha mindig is ismerték volna a másikat — játék, ugrások, hirtelen irányváltások, apró morgások, majd újra lendület.

Sophie figyelte őket, de a figyelme már nem volt teljesen az övék.

Érezte Marcus jelenlétét.

Nem tolakodóan. Nem erőszakosan.

Egyszerűen csak… ott volt.

Stabilan.

— Első nap? — kérdezte a férfi.

Sophie bólintott.

— Látszik?

— Egy kicsit.

A válasz nem volt gúnyos. Inkább megfigyelés.

Sophie oldalra pillantott.

— És rajtam kívül még hány embert analizálsz ilyen gyorsan?

Marcus vállat vont.

— Csak azokat, akik megpróbálnak úgy tenni, mintha ez egy tárgyalóterem lenne.

Sophie ajka megrezdült.

— Szokás kérdése.

— Vagy védekezésé.

A szó ott maradt köztük.

Nem nehéz. De nem is könnyű.

Sophie lehajolt, mintha Milo pórázát igazítaná, pedig már rendben volt. Idő kellett. gy másodperc, hogy visszavegye az irányítást.

— És ti? — kérdezte végül. — Mióta jártok ide?

— Néhány hete.

Marcus Rocky felé biccentett.

— Ő gyorsabban beilleszkedett, mint én.

Sophie tekintete követte a mozdulatot. Rocky épp egy falevelet próbált elkapni, teljes komolysággal.

— Nem tűnsz kívülállónak.

— Nem is vagyok. Csak… nem sietek.

A válasz egyszerű volt.

És valahogy pontos.

Sophie kihúzta magát, a kabátja vonala tökéletesen követte a tartását.

— Én viszont igen.

Marcus ránézett.

Most először igazán.

Nem végigmérte. Nem kategorizálta.

Csak figyelte.

— Azt látom.

Egy pillanatig egyikük sem szólt.

A park hangjai körülöttük éltek: távoli nevetés, egy labda puffanása, a kavicsok halk roppanása a lépések alatt.

Milo hirtelen újra nekilódult, és Rocky azonnal követte. A póráz megfeszült Sophie kezében.

Marcus közelebb lépett, reflexből.

— Várj—

Az ujjaik ismét összeértek, amikor mindketten egyszerre nyúltak a pórázok után.

Ezúttal egy árnyalattal tovább tartott.

Sophie most már egyértelműen érezte.

A bőrét. A hőt. A szándék nélküli közelséget.

Felnézett.

Marcus nem húzta el azonnal a kezét.

Nem szorította meg.

Csak ott volt.

Aztán lassan elengedte.

— Azt hiszem, ők eldöntötték a mai programot — mondta.

Sophie kifújta a levegőt.

— Úgy tűnik.

Egy rövid csend után Marcus a park belseje felé pillantott.

— Az ovi még odébb van. Általában arra megyünk.

Nem kérdés volt.

Inkább egy irány.

Sophie követte a tekintetét. A fák között egy szélesebb ösvény vezetett tovább, mélyebbre a parkban.

Elindulhatna egyedül is.

Természetesen.

Megszokta.

Mégis.

— Rendben — mondta végül.

Nem volt benne magyarázat.

Marcus csak bólintott, mintha pontosan ezt várta volna.

Egymás mellett indultak el.

Nem túl közel. Nem túl távol.

A kutyák viszont nem tartották ezt a távolságot. Ide-oda cikáztak, időnként keresztezték az utat, a pórázok finoman egymáshoz értek, majd szétváltak.

Mint valami ismétlődő minta.

— Mivel foglalkozol? — kérdezte Marcus egy idő után.