BRYNNE WEAVER

MÉSZÁROS ÉS MADÁRKA

A mű eredeti címe: Butcher & Blackbird by Brynne Weawer

Fordította: Gálvölgyi Judit

Copyright © Brynne Weaver

Hungarian Translation © Gálvölgyi Judit, 2024

©Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803781

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik a fülszöveget elolvasva azt mondják:

„Véletlenszerű emberevés?! Vegyetek be!”

Ez nektek való.

ELŐJÁTÉK

EGYSZER AZ ÉLETBEN

SLOANE

Olyan sorozatgyilkosnak lenni, aki sorozatgyilkosokat öl, pompás hobbi…

Amíg az ember nem találja magát egy ketrecben.

Három napra.

Egy hullával.

A louisianai nyárban.

Légkondi nélkül.

A legyekkel teli hullára pillantok, amely zárt ketrecem ajtaján kívül hever. Albert Briscoe ingjének gombjai feszülnek felpüffedt, zöldesszürke hasán. Mozgó hasán, mert a vékony bőr hullámzik a gázoktól és a bőr alatti húst rágó férgektől. Az oszlás bűze, a rovarok zümmögése, a testet korábban elhagyó szar és húgy szaga rohadtul undorító. És én nem vagyok finnyás. De vannak mértékeim. Jobban kedvelem a friss hullákat. Elvenni a trófeáimat, berendezni a színpadképemet, és elmenni, nem maradni, és végignézni, ahogy cseppfolyósodnak.

Mintegy végszóra, halk reccsenés hallatszik, mint amikor nedves papír hasad ketté.

− Ne…

Szinte hallom Albertet a síron túlról: De igen.

− Jaj, ne, ne, ne…

Pedig megtörténik. Amiért megöltél, átkozott ribanc.

A bőr szétnyílik, férgek fehérlő tömege bukkan elő, mint az orzo tészta. Csakhogy ebből a tésztából néhány darab szélsebesen mászik felém, olyan nyugodt helyet keresve, ahol befejezhetik féreglétük következő életszakaszát.

− A büdös életbe. − A fenekemen csúszom végig ketrecem mocskos kövén, és összegömbölyödöm. A homlokom a térdemhez szorítom, hogy belefájdul az agyam. Dünnyögni kezdek annak reményében, hogy elnyomja a körülöttem lévő, egyszeriben nagyon hangosnak vélt neszeket. A dallamom egyre hangosabb, kirepedezett szám immár szavakat is formál. Nincs itt senki, aki engem értsen… Szállj, szállj, madár… Dünnyögök, énekelek, amíg el nem tűnnek a szavak, aztán a dallam is. − Megtagadom gonosz tetteimet − mondom, miután a dal szétesik a porban és az áttetsző rovarszárnyak zizegésében.

− Kár. Fogadok, hogy nekem tetszenének a gonosz tetteid.

Meghökkenek a mély, lágy férfihangtól, amelynek minden hangját halvány ír akcentus melegíti át. Káromkodom a nyirkos levegőben, miután bevertem a fejem kis cellám vasrácsába, amint próbáltam elhúzódni a férfi elől, aki belépett a légyszartól koszos, keskeny ablakon beeső fénypászmába.

− Úgy látom, bajban vagy − mondja. Ferde mosoly árad szét az arcán, többi vonása árnyékban. Tesz néhány lépést befelé, lenéz a hullára, közelebb is hajol, hogy jobban lássa. − Hogy hívnak?

Három napja nem ittam kávét. Nem ettem. A gyomrom valószínűleg beszippantotta az űrbe a többi belső szervem. Kétségbeesetten éhes belső monológ hangos kórusa próbál meggyőzni, hogy azok valóban kis orzo tészták, talán ehetőek.

Nem tudok megbirkózni ezzel a szarral.

− Nem hiszem, hogy válaszol neked − mondom.

A fickó nevet.

− De nem ám. Úgyis tudom már, kicsoda. Albert Briscoe, a Delta Döge. − A férfi hosszan nézi a hullát, mielőtt rám néz. − De te ki vagy?

Nem válaszolok, csendben maradok, közben a férfi óvatos, kimért léptekkel megkerüli a ketrec sarkát, hogy jobban lásson, ahogy összegömbölyödöm az árnyékban. Amikor annyira közel van, amennyire csak lehet, leguggol. Próbálok kócos hajam és összefont végtagjaim mögé rejtőzni, csak a szemem látszik ki.

És amilyen szerencsétlen vagyok, a pasas elképesztő.

Rövid, barna haj, művészien kócos. Erőteljes, de nem szigorú arcvonások. Gunyoros mosoly tökéletes fogsorral és egy egyenes sebhely a felső ajkán, az ajkon, ami túlságosan is csábító a jelenlegi állapotomban, az alsó kicsit szélesebb a felsőnél. Nem lenne szabad arra gondolnom, milyen lehet megharapni. Egyáltalán nem.

Mégis arra gondolok.

Ami engem illet, átkozottul undorító vagyok.

Összecsomósodott haj. Koszos, véres ruha, A légzés történetének legbüdösebb lehelete.

− Nem Albert tipikus zsánere vagy − mondja.

− Mit tudsz a tipikus zsáneréről?

− Hogy túl öreg vagy hozzá.

Igaza van. Nem mintha öreg lennék, huszonhárom évesen. De ez a pasas éppúgy tudja, mint én, hogy Albert ízléséhez képest öreg vagyok.

− Ezt meg honnan tudod?

A pasi tekintete a hullára vándorol, enyhe undor ül ki az arcára.

− Mert fontos volt nekem, hogy tudjam. − Ismét rám néz, mosolyog. − Szerintem neked is fontos volt, hogy tudd, a nyakába döfött vadászkésből ítélve. Kézi készítésű damaszkuszi acél. Honnan szerezted?

Sóhajtok. Nézem a hullát és kedvenc pengémet, majd arcomat a térdemhez szorítom.

− Online.

A fickó nevet, én pedig felveszek egy kavicsot, és a földre dobom.

− Rowan vagyok − mondja, és benyújtja a kezét a ketrecbe. Eldobok még egy kavicsot, és nem teszek olyan mozdulatot, mintha el akarnám fogadni a kezét, ő mégis tartja. − Bostoni Böllér néven ismerhetsz.

Rázom a fejem.

− Távoli Tömeggyilkos…?

Ismét rázom a fejem.

− A Keleti Part Kísértete…?

Sóhajtok.

Nagyon jól ismerem ezeket a neveket, de neki nem árulom el.

De odabenn a szívem vadul kergeti a vért az ereimben. Örülök, hogy nem látja, amint elpirulok. Pontosan ismerem az összes nevét, és tudom, hogy nem nagyon különbözik tőlem: olyan vadász, aki a legkomiszabbakat kedveli, akiket a társadalom felszínre hoz a pokol mélyéről.

Rowan végre kihúzza a kezét a ketrecemből, a mosolya szomorkás.

− Kár, azt hittem, ismered a kis beceneveimet. − A térdére csap, feláll. − Hát, inkább megyek. Örülök, hogy szinte megismerkedtünk, névtelen fogoly. Sok szerencsét!

Rowan egy illanó, végső mosollyal megfordul, kifelé indul.

− Várj! Várj. Kérlek. − Feltápászkodom, és megragadom a hideg vasat, amikor éppen a küszöbhöz ér. − Sloane. A nevem Sloane. A Szemgolyó Szövő.

Egy pillanatnyi csend áll be. Csak a legyek zümmögnek, és a férgek rágják a rothadó húst.

Rowan hátrafordítja a fejét, fél szemmel néz a válla felett.

És egy pillantás alatt ott áll, közvetlenül előttem, olyan gyors, hogy hátraugrom a rácstól, de már elkapta a kezem, és hevesen meg is rázza.

− Szentséges ég! Tudtam. Tudtam, hogy tévednek. Nőnek kellett lennie. A Szemgolyó Szövő! Micsoda király név. A rafinált horgászzsinór, a rohadt szemgolyók. Bámulatos. Nagy rajongód vagyok.

− Uhh… − Rowan egyre rázza a kezem, hiába próbálom elhúzni. − Kösz… úgy sejtem…?

− Te találtad ki a nevet? A Szemgolyó Szövő?

− Aha… − Kiszabadítom a kezem, hogy távolabb lépjek ettől a furán lelkes írtől. Úgy vigyorog rám, mint a megszállott, és mintha nem lenne hatvan réteg kosz a bőrömön. Biztos vagyok benne, hogy immár másodszor lát pirulni. − Nem tartod hülyének?

− Nem, nagyszerű. A Távoli Tömeggyilkos a hülye. A Szemgolyó Szövő igazán baró.

Vállat vonok.

− Szerintem olyan szuperhősre emlékeztető név.

− Jobb, mint amiket a hatóságok találnak ki. Hidd el. − Rowan ismét a hullára pillant, majd félrehajtott fejjel néz végig. Fejével Albert hullája felé bök. − Ő aztán igazán féreg volt. Érted?

Hosszú szünet, csak a rovarszárnyak zizegnek.

− Nem, nem értem.

Rowan legyint.

− Ír szólás, azt jelenti, rosszban sántikált. De meglehetősen okos tréfa volt, tekintettel a körülményekre − bök hüvelyujjával a hulla felé, büszkén dagadó kebellel. − De felmerül a kérdés: hogy kötöttél ki a ketrecben, amikor ő halott, mellkasában a késeddel. A rácson keresztül döfted le?

Lenézek korábban fehér blúzomra és a koszos talpnyomra, amely alatt véraláfutás rejtőzik.

− Azt hiszem, rossz volt az időzítés.

− Hmm − bólint Rowan. − Velem is előfordult néhányszor a múltban.

− Úgy érted, hogy ketrecbe voltál zárva egy hullával, miközben egy kisebb orzosereg menetel feléd?

Rowan lenéz, és ráncolja a homlokát.

− Nem. Ezt nem mondhatnám.

− Nem is gondoltam − sóhajtom fáradtan. Beletörlöm a kezem mocskos farmersortomba, még egyet hátralépek, csípőre teszem a kezem. Kezd bosszantani ez a betolakodó, aki szemlátomást mást sem tesz, csak késlelteti lassú éhhalálom. Szerintem kissé lökött, és az az érzésem, hogy nem töri magát azért, hogy kiengedjen.

Lépjünk tovább.

− Szóval…?

− Szépen haladnak, a kis orzók − mondja Rowan, inkább magának, semmint nekem, a parányi, fehér férgeket bámulva. Amikor felemeli a tekintetét, találkozik az enyémmel, és elmosolyodik. − Szeretnél ebédelni?

Dühös pillantást vetek erre az idegenre, és véres, koszos blúzomra mutatok.

− Hacsak nem akarod, hogy mindkettőnket nyomban börtönbe vigyenek… nem…?

− Jól van − mondja komoran, közben Albert hullájához lép. Átkutatja a zsebeit, nem talál semmit. Amint a duzzadt nyakra néz, diadalmasan felkiált, előbb kihúzza a pengém, majd erős kezével letépi a hulla nyakáról az ezüstláncot. Mosolyogva fordul felém, miközben feláll, szétnyitja a tenyerét, mutatja a benne rejlő kulcsot.

− Zuhanyozz le. Keresek valami ruhát. Aztán felgyújtjuk a házat.

Rowan kinyitja az ajtót, kezét nyújtja ketrecem sötétjébe.

− Gyere, Madárka. Kedvem támadt egy kis barbecue-hoz. Mit szólsz hozzá?

MÓKA ÉS JÁTÉKOK

Rowan

A Szemgolyó Szövő.

Szemben ülök az istenverte Szemgolyó Szövővel.

És átkozottul gyönyörű.

Hollófekete haj. Meleg, barna szem. Sok szeplő az orcáján és a kicsit lesült, apró orrán. Megköszörüli a torkát, nagyot kortyol a sörből, aztán a homlokát ráncolja, szeme a poharán, amint eltolja.

− Nem vagy jól − mondom.

Sloane szeme találkozik az enyémmel, mielőtt körülnéz az étteremben. Éles tekintete megállapodik az egyik asztalnál ülőkön, csak néhány pillanat után megy tovább. Sloane ideges típus.

Talán joggal, mindent összevetve.

− Három nap abban a pokoli lyukban megviseli az embert. Szerencse, hogy legalább vizem volt. − A szalvétatartóból kivesz egy szalvétát, belefújja az orrát. Ismét megtalálja a szemem, de nem sokáig néz bele. − Köszönöm, hogy kiengedtél.

Vállat vonok, iszogatom a sört, és némán figyelem, ahogy néz egy pincért, aki egy másik rendeléssel lép ki a konyhából.  Sloane egy bokszot kért félúton az ablak előtt, meg is mutatta, amikor a hostess bekísért minket a terembe. Értem már, miért. Egyforma távolságra van a bejárattól, a vészkijárattól a mosdók mellett és a konyhától.

Mindig ilyen félős, vagy az Albert ketrecében töltött idő viselte meg? Esetleg én?

Okos, hogy óvatos.

Nézem, mert most van alkalmam nyíltan felmérni étkező társamat, mert ő a vendégeket szemrevételezi. Sloane a vállára simítja nedves haját, és tekintetem a keblére vándorol, mint kétpercenként mindig, amióta kijött Albert Briscoe fürdőszobájából a Pink Floyd-os pólóban, melltartó nélkül.

Melltartó nélkül.

A gondolat úgy visszhangzik az agyamban, mint a templomi harangok egy ragyogó vasárnap reggel.

A teste formás és izmos, valami varázslatot művel lopott ruhadarabjaival, amelyek nem lehetnének csinosak, hiszen Briscoe szekrényéből származnak. Még a farmerja is jól fest, a hosszú szára a bokájáig felhajtva, a bő derekát két kendőből kialakított alkalmi öv fogja össze. Pólója alját megkötötte a dereka felett, így kilátszik egy csík csábos bőréből és a köldökében lévő piercing, amikor kimerült sóhajjal hátradől.

Melltartó nélkül.

Össze kell szednem magam. Hiszen ő a Szemgolyó Szövő, az ég szerelmére. Ha észreveszi, hogy bámulom, képes kiszedni a szemem a fejemből, és felfeszíteni horgászzsinórra, mielőtt kimondom, hogy „melltartó nélkül”.

Sloane megérinti a vállát, nem nagyon segít felhagynom a melltartó nélkül-mantrával. Az ujjai megtalálják az ízületet, a fájdalomtól egy picit elfintorodik. Komoran néz a szemembe.

− Megrúgott − magyarázza, közben a keze a vállán marad, így válaszol fel nem tett kérdésemre. − Nekiütöttem a vállam a ketrecrácsnak, amikor bezuhantam.

A kezem ökölbe szorul az asztal alatt, fehéren izzó düh éget belülről.

− Gazember.

− Nyakon szúrtam, így talán jogos. − Sloane keze lesiklik a karján, ráncolja az orrát. Piszkosul imádnivaló. − Sikerült bezárnia, mielőtt elestem. Még nevetett is.

A pincérnő jön két tál bordával meg egy tál sült krumplival, Sloane farkaséhes képet vág. Amikor a pincérnő leteszi elé a tálat, elmosolyodik, az ajka mellett apró gödröcske jelenik meg.

Köszönetet mondunk, de addig nem megy el, amíg Sloane meg nem nyugtatja, hogy megvan minden, amire szükségünk van. A nő elmegy, Sloane mosolyog, a gödröcske elmélyül.

− Ne mondd, hogy olyan gyakran van részed benne, hogy nem is gondolsz rá. Lehangoló.

− Miben van részem…?

Sloane tekintete követi a pincérnőt, aki visszamosolyog ránk.

− A büdös életbe, tényleg észre sem veszed. Egyáltalán. − Sloane csóválja a fejét, és felvesz egy bordát a tálon gőzölgők közül. − Készülj fel, szépfiú. A gyomrom a szomszédos szerveket fogyasztotta az elmúlt három napban, szóval egyáltalán nem úrilány módjára zabálom fel ezeket a bordákat.

Nem szólok semmit, megbűvöl tökéletes fogsora, amint a szürkés csontról letépi a forró húst. Egy csepp barbecue-szósz gyűlik össze a szája sarkában, kilő a nyelve, hogy lenyalja, én pedig a legszívesebben meghalnék.

− Szóval… − köszörülöm a torkom, remélve, hogy nem csuklik el a hangom. Sloane a homlokát ráncolja, úgy harap még egyet. − Hogyhogy nem Madárka?

− Tessék? − A borda végét a szájába dugja, onnan szopogatja le a húst, amelyet szósztól ragacsos ujjaival fog. A farkam a cipzárnak feszül, ahogy látom beszippantott orcáját.

Képzeld el, mire képes ezzel a szájjal.

Iszom egy korty sört, lenézek a tányéromra.

− A neved − válaszolom, mielőtt nekilátok a bordának, tisztán azért, hogy eltereljem bizonyos testrészek figyelmét arról, amire olyan nagyon vágynak. − Hogyhogy nem madárkás nevet választottál? Hollófekete haj, rebbenékeny természet, a dal… Megkockáztatom, hogy a gyerekkorodból ered, igaz? Hallottalak énekelni a ketrecben.

Sloane egy pillanatra abbahagyja a rágást, elgondolkodva néz rám, amint a hüvelykujját végighúzza az alsó ajkán. Most először néz igazán a szemembe, tekintete szinte a koponyámba fúr.

− Az csak nekem van − mondja. − Nekik Szemgolyó Szövő vagyok.

Sloane szeme elsötétedett, szexi, pisze, vadító szépségből egy pillanat alatt gonosz, könyörtelen, vasakaratú gyilkossá változott.

Bólintok.

− Értem.

Én lehetek az egyetlen, aki érti.

Sloane rezzenéstelenül néz a szemembe.

− Miről van szó, szépfiú?

− Miről van szó?

− Hallottad. Felbukkansz a seggfej házában, kiengedsz a ketrecből, felgyújtod a házát, elhozol enni meg inni. Mégsem tudok rólad szinte semmit. Szóval miről van szó? Miért jártál Briscoe-nál?

Vállat vonok.

− Hogy levágjam a végtagjait, és élvezzem kínkeserves halálát.

− De miért éppen ő? Kicsit messze vagyunk Bostontól. Biztos vagyok benne, hogy akad ott elegendő szemét drogdíler, akikkel szórakozhatsz, nem kell idejönnöd egy fickóért.

Súlyos csend telepszik közénk, egyikünk sem emel a szájához bordát. Gúnyos mosoly ül ki az arcomra, Sloane elkomorodik.

− Nagyon jól tudod, ki vagyok.

− A büdös életbe!

− Tudod. Tudod, kikre szeretek vadászni a hazai pályán. Mióta vagy rajongó?

− Jesszusom, hagyd abba!

Nevetek, Sloane pedig a homlokát a kézfejére ejti, bár még mindig fogja a bordát ragacsos ujjaival.

− Melyik volt a kedvenced? − kérdezem. − A fickó, akit megnyúztam és a hajóárbocra szögeztem a Griffin’s Wharfnál? Vagy akit daruról lógattam le? Az népszerű volt.

− Azt már most megmondhatom, hogy te vagy a legkomiszabb. − Sloane felemeli a kezét, de hiába próbálja eltakarni, látom, hogy elpirul. Barna szeme táncol, pedig merőn szeretne a szemembe nézni. − Küldj vissza Briscoe cellájába.

− A kívánságod parancs.

Intek a pincérnőnek, szempillantás alatt észrevesz, és egyre szélesebb mosollyal tart felénk.

− Rowan…?

− Tessék? Azt mondtad, vissza akarsz menni Briscoe-hoz, hát visszamegyünk.

− Vicceltem, hülye…

− Ne aggódj, Madárka. Visszaviszlek egyenesen a bűzös kis ketrecedbe. Biztos vagyok benne, hogy áll még, a tűz ellenére. Mit gondolsz, maradtak életben férgek? Kicsipegetheted őket a hamuból, ha igen.

− Rowan… – Sloane elkapja a csuklóm, ragacsos ujjnyomokat hagy a bőrömön. Érintésétől mintha elektromos áram futna át rajtam. Alig tudok uralkodni a jókedvemen, mert látom, hogy egyre jobban pánikba esik.

− Valami baj van, Madárka?

A pincérnő ragyogó mosollyal áll meg az asztalunknál.

− Hozhatok valamit?

A szemem Sloane-on, felvonom a szemöldököm, ahogy rémülten néz hol rám, hol az ajtókra.

− Még két sört kérnék − mondom. Sloane szeme immár megállapodik rajtam, résnyire szűkül.

− Rögtön hozom.

− Ahogy mondtam − morogja Sloane, amint elengedi a csuklóm. − A legkomiszabb.

Féloldalasan rávigyorgok. Sloane látja, és a tekintete megenyhül, bár tudom, hogy nem akarja.

− Egy nap szeretni fogsz − dorombolom, és a szemébe nézek. Lassan lenyalom a bőrömön hagyott szószt. Sloane szeme csillog az étterem ablakán behatoló, meleg délutáni fényben, a gödröcske az ajka mellett a derű árnyéka, amelyen nem egészen képes uralkodni.

− Nem hiszem, Mészáros.

Majd meglátjuk, mondja a mosolyom.

Sloane sötét szemöldöke felszalad, majd a figyelmét az étel köti le.

− Még nem válaszoltál valójában a kérdésemre Briscoe-val kapcsolatban.

− De igen. Végtagok levágása. Agónia élvezése.

− De miért ő?

Vállat vonok.

− Amiért te is őt választottad, gondolom. Szar alak volt.

− Honnan tudod, miért választottam? − kérdezi Sloane.

− Miért ne? − válaszolom, alkarommal a műanyag asztal alumíniumperemére támaszkodom. Sloane felveti a fejét, arckifejezése felháborodott.

− Talán szép szemgolyói voltak.

Nevetés buggyan ki belőlem, amint fogok egy újabb bordát. Kis szünetet tartok, a válasz előtt harapok egyet.

− Nem azért szeded ki a szemgolyójukat a koponyájukból.

Sloane feje félrebillen, ragyogó szemmel méreget.

− Nem?

− Nem. Határozottan nem.

− Akkor hát miért?

Vállat vonok, nem állok készen a szemébe nézni, bárhogy csalogat.

− A szem a lélek tükre, gondolom?

Sloane nevet, amikor felnézek, rázza a fejét.

− Inkább „nevelj hollót, kivájja a szemed”.

Félrebillen a fejem, próbálom megfejteni, amit mondott. Nagyon kevés köztudott Sloane-ról, legalábbis igen kevés jutott el a sajtóba. Más sorozatgyilkosokra szakosodott, és rafinált helyszínt hagy maga után. Nagyjából ennyi. Az FBI minden további elmélete a Szemgolyó Szövőről igencsak félkész. Amit olvastam, annak alapján csökött, kiszámítható fejükben meg se fordult, hogy a megfoghatatlanul éber elkövető nő. Hogy mi a múltja és a motivációja, hogy érti a dolgot, még titok.

Attól a pillanattól fogva, hogy találkoztunk, felgyújtotta a kíváncsiságom, a parazsat felizzította, immár lángnyelvvé csiholta.

Tudni akarom. Az igazságot akarom.

És talán azt is, hogy ő ugyanilyen kíváncsi legyen rám.

− Tudtad, hogy én öltem meg Tony Watsont, a Kikötői Bunyóst? − kérdezem.

Leereszti az ajkától a söröspoharat, mozdulata lassú, a szemembe néz.

− Te voltál?

Bólintok.

− Azt hittem, összekapott valakivel, akit megpróbált kinyírni.

− A történetnek ez a része, azt hiszem, nem téves. Összekapás volt, és határozottan próbált megölni, csak nem sikerült neki. − Az a szarházi Watson. Addig ütöttem, amíg betört a koponyája, összezuhant a teste, aztán végignéztem a végső, véres, gurgulázó lélegzetvételét a felhasadt szájával, a törött fogai közt. Amikor elcsendesedett, otthagytam a mellékutcában, hogy a patkányok rágják szét.

Nem volt szép ölés. Nem volt elegáns. Nem volt benne semmi rafinált vagy ravasz. Zsigeri és nyers volt.

És minden istenverte pillanatát élveztem.

− Watson nem volt olyan buta, mint hittem. Rájött, hogy követem. Próbált rajtam ütni.

Elgondolkodó hmm hagyja el Sloane ajkát.

− Csalódott vagyok.

− Miért csalódott, mert nem ölt meg? Durva, Madárka. Megbántottál.

− Nem − mondja, miután elnevette magát. − Csak olyan menő tervem volt vele. Az utolsó öt áldozatának teste már el volt rendezve a hálómon − mondja. Ragacsos ujjai táncolnak a levegőben, mintha valami mintát követnének. Fel se néz. Mintha valami óriási titkot árult volna el.

Elrendezve. A hálón.

− Nem mintha számított volna, gondolom. Nem mintha azok a barmok az FBI-nál rájöttek volna. De mégis… elcseszted nekem − folytatja Sloane, fel se nézve a következő csontról, amelyet felvesz az előtte lévő halomból. − Azt hiszem, hálásnak kéne lennem. Talán Watsont is alábecsültem. Tekintettel arra, hogy Briscoe bezárt a ketrecébe, pedig lusta fasz volt, nem biztos, hogy sikerült volna úgy elbánnom Watsonnal, mint neked. − Ragyogó, szokatlan szeme megtalálja az enyémet a hollófekete fürtök közül, amelyek a homlokába hulltak, elbűvölő tekintet világítja be sötét lelkem. − Amit beismernem fizikai fájdalmat okoz, egyébként. De ne szálljon a fejedbe, szépfiú.

Elvigyorodom.

− Szépnek tartasz.

− Éppen most mondtam, hogy a Watson-ügy ne szálljon a fejedbe. Ez a szépségre is vonatkozik − emeli az égre a szemét Sloane. − Egyébként is, már tudod.

Széles vigyorom a poharam mögé rejtem. Egy darabig farkasszemet nézünk, aztán Sloane megtöri a transzot, elfordul, szeplős arca kissé elpirul.

− Te előbb eljutottál Bill Fairbankshez, mint én tudtam − mondom −, tehát egyenlő.

Sloane szeme kikerekedik, sűrű, sötét pillái a szemöldökéhez közelítenek.

− A nyomában voltál? − kérdezi, mire bólintok, és felhúzom az egyik vállam. Bosszantott, hogy elveszítettem Fairbankset, még ha a Szemgolyó Szövő miatt is, akit amolyan bálványnak tekintettem. De most? Miután találkoztam a hálózat mögötti nővel? Újra meg újra veszítenék, hogy lássam, hogyan csillan fel a szemében a büszkeség. Többször is.

Sloane az alsó ajkába harap, így próbálja leplezni gonosz mosolyát.

− Nem tudtam, hogy Fairbanksre vadászol.

− Két évig követtem.

− Tényleg?

− Egy évvel előtted akartam végezni vele, de eltűnt, mielőtt módom lett volna rá. Beletelt pár hónapba, amíg újra megtaláltam. Aztán egyszerre csak a testrészei ott lógtak egy horgászzsinóron, a szeme kivájva.

Sloane nevet, de látom, hogy fáradt szemében szikra lobban. Kicsit kihúzza magát, mocorog.

− Nem vájtam ki, Mészáros. Kicsíptem. Finoman. Hölgyhöz méltón. − Sloane a szájába dugja az ujját, pukkant egyet. − Így.

Elnevetem magam, ezt Sloane ragyogó mosollyal jutalmazza.

− Rosszaság.

Sloane ismét az asztalra figyel, majd kezd ideges lenni, végigpillant a termen. Eszik pár szem krumplit, tekintete a vendégekre és az ajtókra vándorol, majd eltolja a bordákat az asztal szélére.

El fog menni.

És ha elmegy, többé nem látom. Erről gondoskodni fog.

Megköszörülöm a torkom.

− Hallottál az oregoni és a washingtoni nemzeti parkokban történt gyilkosságokról?

Sloane összehúzott szemmel figyel. Sötét szemöldökei közt vékony vonal jelenik meg. Csak egy kicsit megrázza a fejét.

− A gyilkos egy fantom. Szorgalmas. Igényes és nagyon-nagyon óvatos − folytatom. − A kirándulókat szereti. A kempingezőket. A nomádokat, akiknek kevés kapcsolatuk van a vadászterületén. Megkínozza őket, aztán minden hullát kelet felé fordítva helyez el a sűrű erdőkben, a homlokukra pedig keresztet rajzol.

Sloane álarca lehull. Ragadozó, aki nyomra bukkant. Szinte látom a koponyájában tekergő gondolatokat.

Ezek a részletek olyan nyomok, amelyeket a tehetséges vadász követni tud.

− Eddig hány ölés?

− Tizenkettő, de több is lehet. De eléggé nagy körülötte a csend.

Sloane ráncolja a homlokát. Barna szemének zöld-aranyában szikrák gyúlnak.

− Miért? Félnek, hogy elijesztik a gyilkost?

− Valószínűleg.

− És te honnan tudsz róla?

− Ahonnan te tudod, ki volt a Delta Döge. Az a dolgom, hogy tudjam. − Kacsintok. Sloane tekintete megpihen a számon lévő sebhelyen, mielőtt újra a szemembe néz. Alkarom az asztalon, közelebb hajolok hozzá. − Mit szólnál egy baráti versenyhez? Aki először nyer, megölheti.

Hátával a párnázott boksznak támaszkodik, vérvörösre lakkozott körmével dobol az asztalon. Egy hosszú, néma percig rágja az alsó ajkát, szemügyre veszi az arcom. Érzem a bőrömön. Érinti a húsom. Olyan érzést kelt, amelyet állandóan üldözök, de sosem tudok megragadni.

Sosincs annyi kockázat, hogy megrémítsen. Sosincs annyi jutalom, hogy kielégítsen.

Mostanáig.

A doboló ujjak megállnak.

− Milyen verseny? − kérdezi Sloane.

Intek a pincérnőnek, hogy kérem a számlát, amikor elkapja a pillantásom.

− Csak egy kis játék. Menjünk fagyizni, közben megbeszélhetjük.

Amikor ismét Sloane szemébe nézek, cinkosan mosolygok.

Gonoszul és vágyakozva.

Körmönfontan.

− Ismered a mondást, Madárka. „Az egész csupa móka és játék, amíg valaki el nem veszít egy szemet” − suttogom. − És akkor kezdődik az igazi szórakozás.

HANGSZALAGOK

SLOANE

Egy évvel később…

A szükség.

Úgy kezdődik, mint egy viszketés. Irritáció a bőröm alatt. Semmi nem enyhíti állandó suttogását a húsomban. Felkúszik a tudatomba, nem enged el.

Fájdalommá válik.

Minél tovább tagadom, annál mélyebbre húz.

Le kell állítanom. Bármit megtennék.

És csak egy dolog segít.

Ölés.

− Össze kell kapnom magam − meredek a mobilomra ma már tizenötödször. Hüvelykujjam végighúzom a sima üvegen, ahogy végignézem a rövid sms-váltást egyetlen kapcsolatommal.

Mészáros, áll a kép alatt, amelyet Rowan profiljának választottam: egy darabka gőzölgő virsli egy barbecue villa hegyén.

Elhatároztam, hogy nem árulom el a különböző okokat, amiért ezt a képet választottam, és tartózkodom attól, hogy elképzeljem magam, amint villát döfök a farkába.

Fogadni mernék, a farka is szép. Ahogy a többi része.

− Jesszusom. Segítségre van szükségem − sziszegem.

A rozsdamentes acélasztalomon fekvő fickó félbeszakítja elfoglalt elmém, ahogy küzd a csuklóját meg a bokáját, a fejét meg a torzóját, a combját meg a karját szorító kötelek ellen. Szorosan odarögzített golyó tartja vissza könyörgését tátott, halszerű szájában. Talán túlzás volt ennyire lekötözni. De a hús surlódása idegesít, a viszketést maró kínná fokozza, mintha karistolná a szürkeállományomat.

Elfordulok, mobillal a kezemben, visszapörgetem a maroknyi üzenetváltást Rowan és köztem az elmúlt évben, amióta megállapodtunk a bevallottan őrült versenyben. Talán kihagytam valamit korlátozott beszélgetésünkből az elmúlt tizenkét hónapban? Van valami jele annak, hogy fog lezajlani ez a játék? Valamilyen mód arra, hogy jobban felkészüljek? Dunsztom nincs, de szörnyen fáj tőle a fejem.

Odaballagok a mosogatóhoz, leveszek a polcról egy üvegcse ibuprofent, mobilomat a pultra teszem, két pirulát öntök gumikesztyűs markomba, újranézve a hét korábbi sms-váltásait, bár valószínűleg fejből tudnám idézni őket.

Szombaton küldöm a részleteket.

Honnan tudjam, nem csalsz-e, hogy megnyerd ezt a menetet?

Bíznod kell bennem…

Butaság.

És móka! Hihi. Tudod, mi a móka…?

Fogd be a pofád!

A szép pofám?

…

Szombaton! Legyen a mobilod kéznél!

És pontosan ezt tettem. Szinte egész nap szorongattam a mobilt, és most este 8:12 van. A hatalmas falióra ketyegése, amely azért van az asztallal szemben felszerelve, hogy még jobban kínozza az áldozataimat, most engem kínoz. Minden egyes tik-tak vibrál a koponyámban. Minden másodpercben lüktet ereimben a szükség.

Nem tudtam, mennyire várom ezt a játékot, amíg a várakozás gyökeret nem vert a gondolataimban.

Az asztalon fekvő ember megrémül, amikor kinyitom a csapot, és víz zúdul a rozsdamentes acélra.

− Nyugi − vetem oda a vállam felett, miközben töltöm a poharat. − Még nem tartunk a mókánál.

Nyöszörgés, nyüszítés, fojtott esdeklés. A félelme és a könyörgése egyszerre izgat és frusztrál, amint lenyelem az ibuprofent a vízzel, mielőtt hangosan a pultra csapom a
poharat.

Újra megnézem a mobilom. 8:13.

− A büdös életbe! Zsebemben megrezzen a személyi telefonom, megnézem, ki az. Lark. Az üzenete csak egy kés-emoji meg egy kérdőjel. Ahelyett, hogy sms-t küldenék, előveszem a zsebemből az AirPodst, és felhívom, így a kezem szabad, tudok dolgozni.

− Szia, bébi! − veszi fel az első csörgetésre. − Érkezett valami attól a Mészáros sráctól?

Egy pillanatig fürdöm Lark nyári napsütéses hangjában, mielőtt súlyos sóhaj szakad fel a mellemből. A kezem komisz munkáján kívül Lark Montague az egyetlen a világon, aki világosságot nyújt, amikor elmém leszáll a sötétség egy más dimenziójába.

− Még semmi.

Lark elgondolkodva hümmög.

− Hogy érzed magad?

− Be vagyok sózva. − Kis elgondolkodó hangocska a vonalban, de Lark vár. Nem erőltet, nem nyilvánít véleményt, hogy mit kéne, mit nem kéne tennem. Figyel. Úgy hallgat meg, ahogy senki más.

− Nem tudom, nem rendkívül buta ötlet-e, tudod? Lényegében nem ismerem ezt a Rowant. Talán féktelen, impulzív dolog ezt tenni.

− Mi baj az impulzivitással?

− Veszélyes.

− De móka is, nem igaz?

Kis levegő surran ki összeszorított számon.

− Talán…?

Lark csilingelő kacagása tölti be a fülem, amint a pulton heverő, fényes szerszámokhoz megyek, a kések, szikék, srófok és fűrészek ragyognak a fluoreszkáló fényben.

− Az aktuális elképzelésed a… mókáról… − Lark hangja elhal, mintha látná a kezemben a szikét, amelyet felvettem megvizsgálni. − Még mindig megfelelő móka számodra?

− Azt hiszem − vonom meg a vállam. Leteszem a pengét a műszerállványra egy sebészolló, egy csomag géz és egy orvosi varrókészlet mellé. − De úgy érzem, hiányzik valami, tudod?

− Mert az FBI nem fejti meg a nyomokat, amelyeket hátrahagysz a horgászzsinóron?

− Nem, előbb-utóbb megfejtik, ha mégsem, én írok nekik levelet. Ellenőrizzétek a hálókat, istenverte idióták!

Lark kacag.

− „A fájlok a számítógépben vannak” − idézi a Zoolanderből. Mindig talál megfelelő idézetet valamelyik filmből.

Kuncogok, Lark pedig nevet a saját viccén, ragyogó fénye átjárja az átalakított raktárkonténert, mintha Lark az áramkörre lenne kötve. Vidámságunk csillapodik, amint megragadom tálcám szélét, és a foglyomhoz indulok.

− Van ebben a versenyben valami… inspiráló, azt hiszem. Mint egy kaland. Régen nem izgatott már semmi ennyire. És azt hiszem − vagy remélem −, hogy Rowan már megpróbált volna megölni, ha akarna. Nem tudom, miért, és talán ez a leginkább féktelen és impulzív része az egésznek, de azt hiszem, ő ugyanúgy érez, ahogyan én, egy viszketésen szeretne enyhíteni, amely egyre erősebb.

Lark megint hümmög, most mélyebben, sötétebben. Erről már beszéltem neki. Tudja, hol tartok. Minden öléssel egyre nehezebb megkönnyebbülésre lelni. Valami hiányzik.

Ezért fekszik az asztalomon ez a szarházi pedofil.

− Mi van azzal az elcsíphetetlen nyugati parti fickóval, akiről Rowan beszélt neked? Megtudtál róla részleteket?

Ráncolom a homlokom, a fejfájás szúrja a szemem.

− Nem igazán. Olvastam egy gyilkosságról, amelyet talán ő követett el két hónappal ezelőtt, Oregonban. Egy turistát öltek meg az Ainsworth Parkban. De felkenésről, amelyről Rowan beszélt, nem volt szó. Talán igaza van, talán a hatóságok csendben maradnak, hogy el ne ijesszék a gyilkost. − Az asztalon fekvő fickó nyüszít a szájába erősített golyó mögött, tenyeremmel a tálcára csapok, a szerszámok csörögnek. − Fogd be, marha! A nyavalygás nem segít rajtad.

− Tényleg fel vagy ma paprikázva, Sloaney. Biztos, hogy nem…

− Nem. − Tudom, Lark mit akar kérdezni. Teljesen józan vagyok. − Mihelyt ez a verseny hivatalosan elkezdődik, jól leszek. Csak szeretném ismerni az első célpont részleteit, tudod? Nem jól tűröm a várakozást. Egyszerűen lazítanom kell, ennyi.

− Amíg óvatos vagy.

− Persze. Mindig − mondom, és a szívógépet a fickó felé tolom, aki szabadulni próbál a könyörtelen bőrszíjaktól. Megnyomom a gombot, és a férfi egyre hangosabban, kétségbeesettebben sivalkodik. A bőrén vékony izzadságréteg. Tágra nyílt szeme sarkából könny csordul, ahogy rázni próbálja a fejét, nyelvével próbálva kilökni a szájába erősített golyót. Összeszűkül a szemem, amint bevésem feszült vonásait, ahogy a pórusaiba szivárog a kétségbeesés.

− Becses vendéged van ma, hm? − kérdezi Lark, mert a férfi pánikja még a telefonvonalba is beszivárog.

− Még szép. − Kedvenc Swann-Morton szikém fémszára hűti az ujjbegyeimet a gumikesztyűn át, enyhítő csók túlfűtött bőrömnek. A koncentrációtól elvékonyodik a hangom, ahogy a szike hegyét a fickó ádámcsutkája alá helyezem. − Utolsó szarházi!

A penge éles hegyét átdöföm a férfi bőrén, egyenes vonalban vágom végig a húsát. Belesikolt a szájában lévő szilikongolyóba.

− Ezt nevezik a tetteid következményének, Michael. − Letörlöm a bemetszés szélén gyöngyöző vért. − Kiskorú fiúkkal akarsz online beszélgetni? Képeket mutogatsz nekik az aszott faszodról? Magadhoz csábítod a környékbeli srácokat kiskutyák meg cukorka ígéretével? Mert annyira szeretsz beszélni, először a hangod veszem el − mondom, és egy pillanatra a Michael Northman felmetszett húsában tátongó lyukba döföm szikémet, olyan mélyre, hogy átvágja a hangszalagokat. A szívógép gurgulázva szívja be a vért a szabad kezemben tartott szelepen át. − És aztán levágom az ujjaid minden undorító szöveg és fenyegetés miatt, amelyeket küldtél, és bedugom őket a rohadt seggedbe. Ha szerencséd van, megöllek, mielőtt sorra kerülnének a lábujjaid.

− Jesszusom, Sloane! − a telefonból bugyborékol Lark sötét nevetése. − Tudod, mi az ábra? Azt hiszem, igazán meg kell csinálnotok ezt a versenyt azzal a Mészáros gyerekkel. Ideje kiereszteni azt a sok felgyülemlett agressziót, kisasszony.

Aha, nagyon is egyetértek.

Michael Northman végső sikolyai töltik be ölőszobámat, amint elbúcsúzom a legjobb barátnőmtől, és megszakítom mind a beszélgetést, mind áldozatom hangszalagjait. Amikor végeztem, bevarrom a sebet nem másért, csak hogy azt higgye, életben marad, majd utasítom Michaelt, hogy tartsa a szemét az órán, majd a szerszámos tálcámhoz fordulok, és felveszem a Liston csontvágó csipeszt. Talán nem hallgat az utasításomra, de eleget tudok a törékeny emberi természetről ahhoz, hogy valamire koncentrálni akar majd a most következő órákban, és nincs csábítóbb és könyörtelenebb, mint nézni, ahogy az ember lassan ketyeg a végzete felé.

Már visszamennék az asztalomon fekvő emberhez, amikor megrezdül a zsebemben a mobil.

Lachlan bátyám kalapból húz. Először mindkettőnknek a helyszínt küldi meg. Akkor indul a játék. Aki először öl, az győz. Ha egyikünk sem találja a célpontot hét napon belül, döntetlen. Aztán kő-papír-olló.

Szinte beremegnek a bordáim, úgy kalapál a szívem.

Nevetséges előnyöd van.

Nézem a kialakuló betűket, amint Rowan beírja válaszát.

Hidd el, Lachlan azt akarja, te győzz, ne én. Nincs előnyöm. Semmit se mondott.

Elmosolyodom. Michael Northman kétségbeesett ficánkolása és zihálása homályos háttérbe szorul, amint a választ írom.

Nem ismerlek annyira, hogy bízzam benned.
Ha megtudom, hogy
informál, szétrúgom
a segged. Egyetértünk?

A hűtött levegő súlyosabbnak tetszik a raktárkonténerben, ahogy nézem a szürke betűket a képernyő bal alsó sarkában.

Azt hiszem én is azt akarom, hogy

te győzz. Szóval oké

Te vagy a legkomiszabb.

Lehet… De legalább szépnek tartasz

Jóságos ég.

Tudom, hogy mosolygok a kezemben tartott eszközre. Ettől butának kéne éreznem magam. Éreznem kéne, hogy olyan veszélyes, amilyen. De csak megnyugvást érzek a csontjaimban, izgalmat, amely eltölti a szívkamráimat. Olyan áramlat, amely minden sejtet fényben fürdet.

El akarom tenni a mobilt, hogy a foglyomra koncentráljak, amikor megrezzen a kezemben, üzenettel Ismeretlen Küldőtől, amelyet Rowan is megkap.

Ivydale, Nyugat Virginia.

És sok szerencsét Szemgolyó

Pókasszony, vagy hogy hívnak. Gondolj bele, öcsi – hamarosan hivatalos vesztes leszel.

Egyre szélesebben vigyorgok. Mészárostól jön sms nyomban Lachlané után.

Látod? Mondtam.
Viszlát Nyugat-Virginiában,
Madárka.

Leteszem a csipeszt, felveszem a véres szikét.

Amikor az asztalomon fekvő férfihoz fordulok, olyan félelem ül a szemében, amely békességet hoz rám. Az arca sápadt a fájdalomtól és a félelemtől. A szája sarkából vér és nyál csepeg. Rázni próbálja a fejét, amikor felemelem a szikét a mesterséges fényben.

− Mennem kell, ezért rövid lesz − mondom, mielőtt a füle alá döföm a szikét. Bíborvörösen ömlik alá a vér.

− Ez a játékok éjszakája.

MŰHELY

ROWAN

− Mit csinálsz? − kérdezi Fionn, amikor belép a szobámba, fogai között egy sárgarépával. − Elutazol?

Az égre emelt szemmel mutatok a sárgarépára.

− Mi a fene? Kitört rajtad az egészségmánia, nyers gyökérzöldséget rágcsálsz?

− Béta-karotin, idióta. Antioxidáns. Segítek a szervezetemnek megszabadulni a szabadgyököktől.

−Vegyél be vitamint. Hülyén nézel ki.

− Hogy válaszoljak a kérdésedre, dr. Kane, Rowan egy kis vadászatra indul egy rokon lélekkel − zengi Lachlan, amint lehuppan a sarokban álló karosszékbe. − Ám igazi Rowan stílusban úgy határozott, hogy versenyt csinál belőle. Rávett, hogy találjak nekik megfelelő prédát, aki elég meglepő lesz mindkettőjük számára. Tehát lényegében elmegy egy kicsit szenvedni, hiszen mazochista.

Gyilkos pillantást vetek Lachlanre, de ő csak vigyorog a pohara felett, kortyol egyet a bourbonból, ezüstgyűrűje a kristályhoz koccan.

− Hol? − kérdezi Fionn.

− Nyugat-Virginiában.

− …Miért?

Lachlan felnevet.

− Azt mondanám, mert ki akar kapaszkodni a barát zónából, bár azt hiszem, nincs is semmiféle zónában.

Fionn roppanóst harap a répából, és úgy kuncog, mint egy gyerek.

Tehát azt teszem, amit bármelyik józan felnőtt tenne a kisöccsével.

Kiverem a répát Fionn kezéből, aztán Lachlan fejéhez vágom úgy, hogy csattanjon.

A fivéreim egyszerre tiltakoznak, lenézek a cuccaimra, és belenyomok még egy farmert.

− Nem emlékszem, hogy ennyi erőfeszítést tettél volna egy nőért… valaha is. Nem láttad, mennyi, vagy egy éve? − kérdezi Lachlan.

Fionn fuldokló köhögése tölti be a szobát. Lachlannel nézzük, amint narancsszínű répadarabkákat kapkod össze.

− Micsoda? Egy rohadt éve? Ezt miért csak most tudom meg?

− Mert doktor bácsist játszol az isten háta mögött valahol, azért − röhög Lachlan. − Gyere vissza Bostonba, Fionn. Gyere haza, és legyél valódi orvos.

− Faszkalap − mondjuk egyszerre Fionn-nal.

Lachlan vigyorog, leteszi a poharát, előveszi a zsebéből gyöngyház nyelű bicskáját, mielőtt leveszi a derekáról a bőrövet. Az öv végén lévő fémkarikát a középső ujjára akasztja, kihúzza a bőrt, a bőr durvább felén fenni kezdi a kést. Ezt gyerekkorunk óta csinálja, megnyugtatja. Lachlan szeret ugratni minket Fionn-nal, de tudom, hogy aggasztja, hogy az öcsénk már nem egy városban él velünk, és az is, hogy elutazom halálos játékot játszani egy sorozatgyilkossal, akit alig ismerek.

− Nebraska túlságosan messze van, kölyök. Ráadásul ott élve, nem ismered Rowan nem létező, komikusan nevetséges szerelmi életének összes jó részletét.

− Ez igaz − ismeri be Fionn. Elgondolkodó pillantása a keményfára esik, amint karba fonja a kezét, és a komódnak támaszkodik. Valószínűleg numerikus értéket rendel a pletykát ismerők és nem ismerők köréhez, mérlegeli a boldogsága osztva pi-vel valószínűségét.

Kibaszott hülye.

− Láttad őt? − kérdezi Fionn, felbukkanva elemzői elmélkedéséből, egyenesen Lachlanre nézve, mintha ott se lennék.

− Csak pár fényképet. − Lachlan iszik néhány kortyot, gyilkos pillantásomon csak vigyorog. − Átkozottul dögös. Határozottan van sötét oldala: szereti kiszedni az áldozatai szemgolyóját még életükben. A szövetségiek Szemgolyó Szövőnek hívják. A valódi neve Sloane Sutherland.

− A mocskos szádra ne merd venni a nevét! − morgom.

Lachlan harsogó nevetése betölti a szobát. A szájához emeli a kését, közben jókedvének hangja betölti a köztünk lévő teret. A marha nyilván arra akar emlékeztetni, hogy kettőnk közül nála van kézben a fegyver.

Ha nem lenne a kezében a borotvaéles penge, már belevágtam volna az önelégült pofájába.

− Mondjuk sikerül kikapaszkodnod a barát szerepkörből, és valami átkozott csoda révén felülemelkedsz rajta a Pókasszony kegyeibe, anélkül, hogy elveszítenéd az egyik szemed, hogy szeretnéd, hogy emlegessem?

− Nem tudom, seggfej. Talán Királynő. Vagy Őfensége. Rohadj meg.

Felnyögök, mert Lachlan nevetése ölel minket körül ismét, az előbbinél is hangosabban.

− Legyen Rohadj meg. „Örülök, hogy megismerhetlek, Rohadj meg. A sógorod vagyok, isten hozott a családban, Rohadj meg.

Képen akarom törölni Lachlant, amikor megzizzen a zsebemben a mobil.

Kihozom belőle a legtöbbet.

Egy képen Sloane törékeny ujjai láthatók egy pezsgőspoháron egy repülőgép első osztályán, vérvörös körme csillog a kabin mesterséges fényében.

A szívem a bordáimnak ütődik.

Szinte érzem, ahogy azok a körmök lecsúsznak a mellkasomon és a hasamon, és csalóka erővel megragadják a farkam. Elképzelem a gesztenyebarna szempár melegét a szemembe nézve, amint lehelete a nyakamat melegíti, ahogy a fülembe súg.

Lachlan röhög, mintha olvasná a gondolataimat, én köszörülöm a torkom.

Látom, már a gépen ülsz. Ez… csodás…

Valóban. Te meg nem. Találkozunk, ha utolérsz! De nem várlak izgatottan

Elpirulok, hüvelykujjam keresgéli a gombokat.

Újrakezdeni nem lehet?

Sloane nyomban válaszol.

De nem ám.

Felhördülök, és még gyorsabban csomagolok, bár tudom, így sem szállok előbb repülőre.

− Jól vagy, öcskös? Vagy Rohadj meg már megölte a célpontodat?

Megfordul a fejemben, hogy félig becsomagolt hátizsákom Lachlan vigyorgó képébe vágom, amikor megszólal a telefonja. Arcáról eltűnik minden jókedv, úgy hull le, mint hamu az égett fahasábról, csak szén marad utána.

− Itt Lachlan − mondja. A hangja nyers, ahogy kurta igenekkel és nemekkel válaszolgat a hívónak, halkan beszél. A becsomagolandó inget a kezemben olyan szorosan tekerem össze, hogy belefehéredik az öklöm. Szemem a bátyámét keresi, de ő csak a kezében forgatott kést figyeli. − Ott leszek. Adj félórát.

Amikor találkozik a tekintetünk, Lachlan mosolya sötét.

− Éjszakai műszak? − kérdezem.

− Éjszakai műszak − válaszolja.

Nappal Lachlan Kane a különleges bőrstúdióját vezeti, ahol művészetet alkot a halál bőréből. De éjjel, amikor csak Leander Mayes telefonál, a bátyám az ördög könyörtelen eszközévé változik.

Személy szerint jómagam szeretem elvenni azoknak a szemétládáknak az életét, akiket a modern társadalom pokoli levese az utamba sodor.

Lachlan…? Nem tudom, hogy mostanában élvez-e valamit. Hacsak nem bőrt farag a kezével, vagy baszogat minket Fionn-nal, nem tudom, számít-e neki egyáltalán az élet.

Fájdalom hasít belém, ahogy Lachlan feláll a székből, zsebre dugja a kését, visszateszi a helyére az övét. A mosoly halvány nyoma tér vissza, amikor rám néz.

− Vigyázz magadra, faszfej − mondja.

− Te is, szarházi.

Lachlan felmordul, meleg kezével mégis a vállamra csap, amint elmegy mellettem. Egy pillanatra a fejemhoz nyomja a fejét, és már nincs is ott, az ajtó felé ugyanígy tesz Fionn-nal. Az öcsénk sosem tudta titkolni az aggodalmait. Fionn világoskék szemében ott a szomorúság és az aggodalom minden árnyalata, és ahogy Lachlan megy, fájó aggodalom uralkodik el kisfiús vonásain.

− Később találkozunk, srácok − mondja Lachlan, amint átlépi a küszöböt, és eltűnik a rosszul világított folyosón. − És költözz haza, Fionn.

− Lófaszt − mondja Fionn, amire kuncogás a válasz a sötétből, mielőtt visszhangzó dörrenéssel becsukódik lakásom ajtaja. Fionn hozzám fordul, az aggodalom még mindig ott ül az arcán. − Biztos jó ötlet ez az utazás? Úgy értem, mennyire ismered ezt a Sloane-t?