Trish Morey

Karneváli forgatag

Natalie Anderson

Egyetlenem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Trish Morey, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A ROMANA 829. eredeti címe: Prince’s Virgin in Venice

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Natalie Anderson, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Romana 830. eredeti címe: To Love, Honour and Disobey

(Harlequin Mills & Boon, Modern Heat)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 829-830. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-121-1

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Trish Morey

Karneváli forgatag

1. FEJEZET

Vittorio D’Marburg von Andachstein hercegnek mindenből elege volt. Annak ellenére, hogy éppen Velence híres karneváli ünnepségére tartott, egyszerűen nem tudott szabadulni a mélyen gyökeredző frusztrációjától.

Talán csak a februári hideg miatt volt olyan lehangolt? A varázslatos város eltűnt a sűrű ködben, pont akkor, amikor színes jelmezekbe öltözött férfiak és nők tömkelege nyüzsgött az utcákon és a keskeny hidakon. De a köd nem látszott csorbítani a karneváli hangulatot és életörömöt.

Olyan volt, mintha az egész vízi város felszabadult volna, és köd ide vagy oda, ünnepelni akar. Vittorio lobogó köpenyében utat tört magának a véget nem érő tömegben. De a hangulata minden lépéssel romlott.

Valamiért a tömeg szétnyílt előtte, ám nem törődött vele. Talán a kék, bőrből készült, aranyozással díszített harcosjelmeze miatt, vagy az erős kisugárzása okozhatta? Akármi is volt az oka, mintha észrevették volna a dühöt a tekintetében.

A szeme mindig elárulta. Vittorio már gyerekként felhagyott azzal, hogy maszkok mögé bújjon. Amúgy is mindenki tudta volna, hogy ő az, aki alatta rejtőzik.

A Palazzo de Marigaldi előtt álló régi kútnál lelassította lépteit. Normális esetben megkönnyebbült volna, hogy elmenekülhetett a tömeg elől, de apja néhány perccel ezelőtt a telefonban bejelentette, hogy „véletlenül” Contessa Sirena Della Corte, egyik legrégebbi barátjának lánya is jelen lesz a karneválon.

Vittorio megrázta a fejét. Véletlenül! Na persze…

Az a nő egy dizájnerruhába öltözött kígyó, aki nemesi származású férjet akar szerezni. És Vittorio tiltakozása ellenére az apja még bátorította is az erőfeszítéseit!

Nem csoda, hogy a telefonhívás óta nem volt kedve a bulizáshoz, csakhogy régi barátjának, Marcellónak megígérte, hogy ma este ott lesz.

Dio!

Azért jött Velencébe, mert azt hitte, hogy a hagyományos karnevál kellemes változatosságot jelent majd a palota nyomasztó hangulatához képest. De úgy tűnt, hogy az öregedő Guglielmo herceg elvárásai követték ide is – akárcsak Contessa Sirena, a leendő menyasszonya, már ha hajlandó lenne követni az apja akaratát…

De az első, sikertelen házassága után Vittorio nem engedhette meg magának még egyszer, hogy más döntse el, kivel osztja meg az ágyát.

Egyre több ember tömörült az utcákon, és ünnepi hangulatuk egyáltalán nem illett az ő komor gondolataihoz. A világ a lábai előtt hevert, ugyanakkor a sors üldözte. Olyan ember volt, aki hozzászokott, hogy saját döntéseket hozzon, de arra volt ítélve, hogy megfeleljen mások elvárásainak.

Annyira szeretett volna elmenekülni – a sorsától, és a karneválról is. Vittorio nem akart Sirenával foglalkozni, sem a nő ügyetlen közeledési kísérleteivel, sem azzal, hogy mindig duzzogott, amiért ő figyelmen kívül hagyta a vonzerejét.

Hirtelen valami felkeltette Vittorio figyelmét. Összehúzta a szemét, és utat tört magának a tömegen keresztül. Ahogy közelebb ért, látta, hogy egy vörös, göndör hajú nő épp a hídra néz. Kutató tekintettel fürkészte az arra járókat a fekete fátylon keresztül, amely az arca felső felét takarta.

Elveszettnek tűnt. Magányosnak.

Valószínűleg turista volt, aki nem ismerte a csatornák és utcák labirintusát.

Vittorio határozottan elfordult. Ez nem az ő baja… Végül is várják.

Mégis rajtakapta magát, hogy a teret fürkészi a tekintetével. Senki sem nézett ki úgy, mintha ehhez az idegen nőhöz tartozna.

Ismét feléje nézett, és megpróbálta újra kiszúrni a nőt a gazdagon díszített maszkok, művészi parókák és tollak között. Először nem találta, és már azt hitte, eltűnt, de végül meglátta egy csoport harlekin mögött, akiknek a sapkáján csengettyűk csilingeltek. A nő csábító vörös szájához emelte a kezét, majd lemondóan megvonta a vállát.

Aztán levette a fátylát, és láthatóan csalódottan simította hátra a haját. Eközben lecsúszott a köpenye, és alatta megjelent szatén, fűzős ruhája és meztelen válla. Aztán fázósan újra magára terítette a köpenyt.

Nyilvánvalóan eltévedt, és egyedül volt. Ártatlan szépsége és sebezhetősége furcsa módon meghatotta Vittoriót.

Hirtelen minden unalma elszállt.

Rosa Ciavarro elveszettnek érezte magát Velencében. A szíve a torkában dobogott, amikor kikeveredett a jelmezesek tömegéből, és a csatorna szélén, a híd előtt megállt, hogy lélegzethez jusson és körülnézzen.

Valamit keresett, ami elárulná, hol van, de amikor végre meglátta a tér nevét, az sem segített. Hiába nézett körül, hátha ismerős arcot lát, hiába. Lehetetlen volt megkülönböztetni, ki rejtőzik a harlekinek, ördögök és más sötét lények maszkja mögött.

Az ijesztő alakok nagyon illettek a hangulatához. Hiszen az este, amelyre Rosa annyira várt, kész rémálommá változott.

Amikor felnézett a ködös égboltra, lemondóan maga köré fonta a karját, mélyet sóhajtott, és beismerte magának, hogy értelmetlen tovább keresgélni. Ideje szembenéznie az igazsággal.

A barátnőit keresve túl sok hídon kelt át, és túl sokszor elkanyarodott, úgyhogy már nem volt rá remény, hogy találkozzon velük.

Ez volt a karnevál utolsó estéje, és ez lett volna az egyetlen lehetősége, hogy részt vegyen a nagy ünnepségen, de most eltévedt, és egyedül állt valahol Velencében, egy híd szélén, a sűrű ködben.

Szorosabbra húzta magán a vékony köpenyt. Milyen hideg van! Nyugtalanul toporgott, hogy felmelegítse a lábát. Bárcsak valami melegebbet vett volna fel, mint ezt a vékony, fűzős ruhát! Valamit, ami jobban illik az évszakhoz.

– Egész éjjel táncolni fogunk – válaszolta neki Chiara, amikor Rosa azt fontolgatta, hogy a téliesen öltözzön-e, vagy lengébben. – Hidd el, meg fogsz gyulladni, ha valami melegebbet veszel fel.

De most a nedves hideg felkúszott a lábán. Szörnyen fázott. Évek óta először érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe.

Valójában nem volt sírós típus. Végül is három nagy testvérrel nőtt fel, akik kíméletlenül kigúnyolták volna, ha sír. Gyerekként jól tűrte az összes zúzódást és karcolást, a felhorzsolt térdeket és könyököket, amelyeket közös kalandjaik során szerzett.

Nem sírt akkor sem, amikor a testvérei meg akarták tanítani biciklizni egy túl nagy kerékpáron, amellyel lecsúszott egy kavicsos úton, és nekicsapódott egy öreg fügefának. Röviddel ezután segítettek neki felmászni ugyanarra a fára, csak hogy aztán elmeneküljenek, így egyedül kellett lemásznia. Az utolsó méteren leesett, de ezeket a sérüléseket is zokszó nélkül tűrte.

Csakhogy még soha nem tévedt el a velencei labirintusszerű utcácskákban, egyedül – jegy nélkül és mobiltelefon nélkül, amivel kapcsolatba léphetett volna a barátaival.

Ebben az esetben a testvérei biztosan megértenék a könnyeit. Főleg, ha tudnák, mennyibe került a jegy.

Rosa becsukta a szemét, amikor a beletörődés keserű megbánásba fordult át. Annyira várta már a mai estét! Hogy végre egyszer ne csak szállodai alkalmazott legyen, aki a turisták után takarít. Hogy végre egyszer ő is szórakozhasson, ahelyett hogy másokat nézne, ahogy ünnepelnek.

Amikor Chiara felajánlotta, hogy a táskájába teszi a telefonját és a jegyét, Rosa jó ötletnek tartotta. Végül is mindnyájan ugyanarra a bulira mentek. És valóban nem volt semmi gond – egészen addig, amíg egy keskeny hídon egy csapat angyal nem jött feléjük hatalmas fehér szárnyakkal, és leszorította őket, így Rosa elszakadt a barátaitól.

Amikor végre sikerült átverekednie magát a szárnyas lények csapatán, Chiara és a többiek már eltűntek a ködben és a tömegben. Rosa megpróbálta utolérni a barátait. Összeütközött emberekkel, akik kagylóhéjból készült fejdíszeket vagy csengővel ellátott bolondsipkát viseltek, és báli ruhát, amelyek szoknyája néha az egész sikátort elfoglalta.

Már olyan régóta bolyongott, hogy fogalma sem volt, hol van – főleg, mivel nemrég költözött Velencébe. És az sem volt valószínű, hogy Chiara rátalál.

Rosa akár haza is mehetett volna a kis szuterénlakásba, ahol Chiarával lakott – ha egyáltalán megtalálja. De előbb-utóbb haza fog jutni.

Sóhajtva levette a maszkját. Nem volt szüksége semmire, ami korlátozza a látását, és még nehezebbé teszi, hogy megtalálja az utat. Amúgy is feleslegessé vált a maszk, most, hogy már nem ment a buliba.

Amikor hátrasimította a haját, a köpenye elcsúszott, és megmutatta a vállát. Reszketve húzta vissza a vékony köpenyt.

Épp akkor, amikor elhatározta, hogy hazamegy, észrevett egy férfit, aki a tér közepén álló szökőkútnál állt. Egy nagy, széles vállú férfit, kék öltönyben. És ez a férfi mozdulatlanul éppen feléje nézett.

A pillantásától borzongás futott végig a hátán.

Rosa zavartan körülnézett – talán a férfi nem is őt figyeli. De mögötte csak a csatorna és egy régi kőfal látszott.

Idegesen visszafordult, és látta, hogy a férfi egyenesen felé tart, és az emberek félreállnak előle.

Meneküljön, vagy szálljon szembe vele? Valószínűleg nem volt más választása, mint hogy maradjon. A férfi nagy léptekkel közeledett felé, és neki nem engedelmeskedett a lába. Túl sokáig állt mozdulatlanul, hogy elmenekülhessen.

Aztán ott magasodott előtte, kék, aranyozással díszített bőrruhában, szögletes arcát vállig érő haj keretezte. Magas homlokával, markáns orrával és ragyogó kék szemével nagyon félelmetesnek tűnt. Nem, ez nem csak egy jelmezbe öltözött harcos, ez egy uralkodó. Vagy egy római isten.

A lány szája kiszáradt, amikor ránézett, de talán csak a hőség miatt, amely belőle áradt.

– Can I help you? – kérdezte a férfi mély hangon, amely illett óriási termetéhez. Akcentusa arra utalt, hogy nem az angol az anyanyelve.

A lány szíve őrülten dobogott, és nem tudott válaszolni – semmilyen nyelven.

Most a férfi kissé összehúzta a szemét.

– Vous-êtes perdu? – próbálkozott most franciául.

Rosa franciatudása még gyengébb volt, mint az angolja, ezért nem is próbált meg válaszolni.

– Olasz vagy? – kérdezte végre az idegen a lány anyanyelvén.

– Sì – válaszolta, igyekezve magabiztosnak tűnni. – Miért figyelt engem?

– Puszta kíváncsiságból.

Rosa nyelt egyet. Lenézett rövid ruhájára és nejlonharisnyás lábaira. Biztosan úgy néz ki, mint egy utcalány…

– Ez csak jelmez. Nem vagyok… tudja…

A férfi szája sarka megrándult. Csak egy apró mozdulat volt, mégis csodálatos módon megváltoztatta az arckifejezését.

– Karnevál van. Senki sem az, akinek látszik.

– És ön kicsoda?

– A nevem Vittorio. És maga?

– Rosa.

– Rosa – ismételte a férfi, kissé oldalra döntve a fejét.

Olyan érzékien hangzott, ahogy bársonyos hangján kimondta a nevét, hogy Rosa szinte beleszédült.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta Vittorio, és kezet nyújtott felé.

Rosa habozva nézte a nagy kezet.

– Nem harapok – biztosította a férfi.

A lány felnézett, és látta, hogy az idegen kék szeme meleg fénnyel csillog. Ez csodálatos módon megváltoztatta az arcát, és elárult valamit a harcias álarc mögött rejtőző férfiról. Tehát mégiscsak egy halandó, és nem valami isten, aki a ködből emelkedett ki.

Habozva megfogta a férfi kezét, és érezte, ahogy a melege átragad rá is, amikor az ujjai az övére fonódtak. Kellemes melegség terjedt szét az egész testében, és mélyen belül kellemes érzést váltott ki belőle. Egy olyan érzést, amelyet nem ismert, és amely nyugtalanította.

– Mennem kell – mondta, és visszahúzta a kezét. Kár, hogy már nem érezte a melegét…

– Hova kell mennie?

Rosa a hídra pillantott. A tömeg ritkult, a legtöbb ember, úgy tűnik, megérkezett az úti céljához, és csak néhány későn érkező sietett tova. Ha most továbbmegy, talán végre felmelegszik.

– Egy buliba készültem.

– Tudja, hol van az a buli?

– Majd megtalálom – válaszolta Rosa, és próbált magabiztosnak tűnni, bár fogalma sem volt, hol tartják. És még ha csodával határos módon megtalálná is a helyet, nincs jegye, hogy bejusson.

– Fogalma sincs, hol van a buli, és hogyan jut oda?

Rosa tiltakozni akart, de a férfin látszott, hogy pontosan tudja, hogy hazudni készül. Ezért a lány szorosabbra húzta a köpenyét, és kihívóan nézett rá.

– Na és akkor mi van?

– Nem bűn eltévedni. Sokan azt mondanák, hogy Velencében eltévedni hozzátartozik a karneváli hangulathoz.

Rosa nem szólt semmit. Ha lett volna nála mobiltelefon, és nem költötte volna el az utolsó pénzét is a jegyre, talán nem lett volna olyan nagy baj, hogy eltévedt Velencében. Ő viszont reszketett a hidegtől.

– Fázik – állapította meg Vittorio, és mielőtt Rosa bármit is válaszolhatott volna, a vállára terítette a köpenyét.

A lány először tiltakozni akart. Mert bár új volt a városban, nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, a férfi nem vár semmit cserébe a segítségéért. De a nehéz köpeny csodálatosan meleg volt. A puha bőrből férfias illat áradt – az ő illata.

Mélyen belélegezte a fanyar, fűszeres illatot. Jó érzés volt beleburkolózni.

– Grazie – mondta, és érezte, ahogy a meleg lassan visszatér a jéghideg lábába. Egy percig élvezte a meleget, de aztán visszaadta a férfi köpenyét.

– Van valaki, akit felhívhat?

– Nincs nálam a telefonom. – Rosa ránézett a kezében tartott maszkra, és ostobának érezte magát.

– Hívjak valakit? – kérdezte a férfi, és elővette a saját telefonját.

Egy pillanatra remény ébredt benne, de csak rövid ideig tartott. Nem tudta fejből Chiara számát. Csüggedten rázta meg a fejét.

– Nem tudom a számot…

A férfi eltette a telefont.

– És nem tudja, hol van a buli?

Rosa hirtelen kimerültnek érezte magát. Kimerítette az érzelmek hullámvasútja és azok a kérdések, amelyek csak még jobban rávilágítottak arra, milyen óvatlan és naiv volt. Ez az idegen csak segíteni akar neki, és igaza van: neki fogalma sincs, hol van a buli.

Legszívesebben hazament volna, hogy bebújjon az ágyába, és a takarót a fejére húzza. Örökre el akarta felejteni ezt az estét.

– Kedves, hogy segíteni akar, de nem kellene továbbmennie?

– De.

A nő biztosan fázott a túl vékony ruhájában. Már szinte remegett a hidegtől, de úgy tett, mintha minden rendben lenne, és nem lenne szüksége segítségre.

– Jöjjön velem! – javasolta Vittorio.

A szavak csak úgy kicsúsztak a száján, de miután kimondta őket, rájött, hogy ez a javaslat több szempontból is helyes. A nő eltévedt, egyedül maradt Velencében, és gyönyörű volt a nagy, világosbarna macskaszemével és magas arccsontjával. Festett ajka csábítóan hatott rá. Eszébe jutott, ahogy a köpeny alól kivillant meztelen válla, és a silány szaténból készült ruha felsőrésze alig takarta a mellét.

Vidám gondolat ötlött fel benne. Sirena gyűlölni fogja!

Nem elég ok ez önmagában is?

– Scusi?

– Jöjjön velem! – ismételte meg a férfi. Máris kezdett formálódni a fejében egy terv, amely mindkettőjüknek előnyös lenne.

– Dehogy! Már így is túl kedves volt hozzám.

– Nem arról van szó, hogy kedves legyek. Maga tenne nekem szívességet.

– Tessék? Hiszen most találkoztunk először. Hogy tehetnék magának szívességet?

– Nevezzük szerencsés véletlennek. Én is álarcosbálba megyek, de nincs kísérőm ma estére. Ha megtisztelne azzal, hogy elkísérne…

A nő mosolyogva rázta meg a fejét.

– Már elmagyaráztam, hogy ez csak egy jelmez. Nem azért álltam itt, hogy ráakaszkodjak valakire.

– Nem erőltetem a dolgot, csak megkérdeztem, lenne-e kedve ma este a vendégem lenni. Úgyis el akart menni szórakozni. Végül is nem hagyhatja ki a karnevál legfontosabb éjszakáját – magyarázta Vittorio.

Korábban rosszkedve tovatűnt. Ha kellett, tudott elbűvölő lenni – függetlenül attól, hogy politikai intrikákról vagy nőkről volt szó.

– Mint mondtam, ez egy szerencsés véletlen mindkettőnk számára. És magán tarthatná a köpenyemet még egy kicsit.

A nő bizonytalanul nézett rá a nagy, hosszú szempillákkal árnyékolt szemével. A férfit ismét meglepte, milyen sebezhetőnek tűnt. Teljesen más volt, mint azok a nők, akikkel általában dolga volt. Önkéntelenül is Sirenára gondolt – a magabiztos, önző Sirenára, aki még egy cápákkal teli medencében sem tűnne sebezhetőnek. Rosa a tökéletes ellentéte volt.

– Jó meleg – mondta. – Köszönöm.

– Ez igent jelent?

A lány mély levegőt vett, az ajkába harapott, majd végül bizonytalan mosollyal bólintott.

– Miért ne?

– Igen, miért ne!

Vittorio habozás nélkül a karját nyújtotta neki, és együtt átkeltek a hídon. A hangulata jelentősen javult. Hirtelen reménykedve nézett az este elébe, amelyen korábban minél hamarabb túl akart lenni. Nem csak azért, mert így viszonozhatja Sirena kis magánakcióját, hanem főleg azért, mert egy gyönyörű nővel sétált a világ egyik legszebb városában, és fiatal volt még az éjszaka.

Ki tudja, hol fog véget érni?

Rosa szíve őrülten dobogott, amikor a jóképű férfi a karját nyújtotta neki, hogy átsegítse a tömegen. Alig tudott lépést tartani vele.

Azt mondta, hogy Vittorio a neve, de ez nem változtatott azon, hogy idegen volt számára. És most egy álarcosbálba tartottak.

Mindössze ennyit tudott. Normális esetben ez túlságosan veszélyes kalandnak tűnt volna, és egyáltalán nem tudta megmagyarázni, miért döntött úgy, hogy minden óvatosságot félredobva egy idegennel tart.

Huszonnégy éves volt, de még soha nem tett ilyen meggondolatlan, könnyelmű dolgot. A testvérei biztosan helytelenítenék.

De ettől eltekintve az este új fordulatot vett, és rendkívül izgalmasan alakult.

– Nincs messze – nyugtatta meg Vittorio. – Még mindig fázol? – Már teljesen természetesnek tűnt, hogy tegeződnek.

– Nem.

A férfi köpenye megvédte a hidegtől, és a karja támaszt nyújtott neki. Rosa olyan izgatott volt, mintha egy kalandtúrára indult volna. Titokban felnézett a kísérőjére, aki gyors léptekkel vezette a keskeny sikátorokban. Úgy tűnt, siet az úti célja felé. Az utcai lámpák megvilágították sűrű fekete haját és nemes vonásait.

– Mindjárt ott vagyunk – mondta újra a férfi, és lenézett rá.

Amikor Rosa a kék szemébe nézett, izgalma csak fokozódott, és kellemes melegség terjedt szét benne.

Hirtelen megbotlott, de Vittorio elkapta. A biztonság kedvéért a lány úgy döntött, hogy nem néz túl gyakran a férfi szemébe.

– Erre! – Vittorio egy keskeny sikátorba vezette, amely a forgalmasabb utcáról nyílt. Az egyik oldalon egy palazzo régi falai szegélyezték, a másikon egy kerítés téglafala. Minden lépéssel, amit a sötét úton megtettek, a város zaja egyre halkult, míg végül Rosa csak a hevesen dobogó szívét hallotta. Nem, nem csak a szívét… Kettejük léptei visszhangzottak a szűk sikátorban, és ehhez még a víz csobbanásai is társultak.

Előttük halvány fény tükröződött egy fényes felületen. Ebben a pillanatban Rosa megértette, hogy az út egy csatornához vezetett. Zsákutca volt.

A rémület, amely egész testét átjárta, pillanatok alatt elfújta a kellemes izgalmát. Önként csatlakozott egy férfihoz, akinek csak a keresztnevét tudta. Ha egyáltalán ez volt a neve…

– Vittorio… – kezdte habozva, majd lelassította lépteit, és megpróbálta kiszabadítani magát a férfi karjából. – Azt hiszem, meggondoltam magam…

– Scusi? – A férfi megállt és felé fordult. A homályos fényben a csillogó szeme hirtelen mintha démonian csillogott volna.

A lány szája kiszáradt.

– Jobb, ha hazamegyek. – Idegesen küzdött a köpeny csatjával, amit vissza akart adni neki, mielőtt elmenekül.

Szinte hallotta, ahogy a testvérei leszidják, miért elment egy idegennel – és igazuk is lesz.

– Rosa?

Vittorio mögött hirtelen kinyílt egy rejtett ajtó, és csodálatos világ tárult fel. A portás meghajolt előttük.

– Megérkeztünk a palazzóhoz.

A lány pislogott. A portás mögött egy kerti út vezetett a kivilágított szökőkúthoz, melynek vize a zene ritmusára mozgott.

– Itt lesz a bál?

– Igen – válaszolta a férfi, és mosolygott, mintha megértette volna, miért akart hirtelen elmenekülni. – Szeretnél még egyszer emlékeztetni, hogy amit viselsz, az csak jelmez?

Rosa elszégyellte magát. Mit gondolhat róla Vittorio? Először eltévedt Velencében, aztán pánikba esett, hogy a férfi bántani akarja.

Chiarának igaza volt – önállóbbnak kell lennie. Végül is már nem a falujában él, és apja meg a testvérei többé nem tudják megvédeni. Mostantól magára kell vigyáznia.

Eltökélten mosolyt erőltetett az arcára.

– Nem. Sajnálom…

– Semmi baj – nyugtatta meg a férfi, és újra felajánlotta a karját. – A legtöbb vendég csónakkal érkezett a főbejárathoz. De mivel későn jöttünk, a hátsó bejáratot használtuk. Figyelmeztetnem kellett volna téged.

A feszültség hirtelen eltűnt. A lány mosolyogva fogta meg a karját, és hagyta, hogy a kertbe vezesse. Amikor belépett ebbe a varázslatos világba, egy pillanatra elgondolkodott, miért engedte be őt a portás. Nem kérte el a jegyét, nem nézett bele a táskájába.

– Milyen bál ez? – kérdezte. – Miért nincs semmilyen ellenőrzés?

– Ez egy magánrendezvény. Csak meghívott vendégeknek.

– Biztosan nem kell meghívó?

– Meghívtalak, nem?

A kert közepén lévő szökőkút előtt megálltak. Rosa körülnézett, és csodálattal bámulta a mesebeli díszkivilágítást. Bal oldalon a kertet alacsony fal és kovácsoltvas kerítés határolta. Biztosan a csatorna volt mögötte, mert a túloldalon lévő épületek csak homályosan látszottak.

A köd eltakarta a fák tetejét, és a házak fényei a távolban homályos, világos foltoknak látszottak, ami varázslatos hangulatot kölcsönzött a kertnek. A párás levegő hideg volt, de Vittorio köpenye kellemesen melegítette, így nem sietett bemenni. Bent ugyanis több vendég volt.

Még több idegen… mert ő kétségtelenül kívülálló lenne. Egyelőre elég neki ez az egy idegen az oldalán.

Több mint elég, ha arra gondolt, hogyan nézett rá Vittorio – mintha belé látna, és ismerné a legtitkosabb félelmeit és vágyait. Mégis biztonságot sugárzott.

– Hol vagyunk? – kérdezte Rosa, és figyelte a vizet, amely egy hatalmas kőhal szájából ömlött a háromszintes kút aljára. – Kié ez a villa?

– Egy barátomé. Marcello ősei dózsék voltak, és nagyon gazdagok. A palotát a tizenhatodik században építették.

– Akkor a barátod Velence egykori urainak leszármazottja?

– Igen, részben.

– Honnan ismersz egy ilyen embert?

Vittorio vállat vont.

– Az apáinkon keresztül.

– Az apád neki dolgozik?

Rövid habozás után a férfi így válaszolt:

– Valami olyasmi.

Rosa bólintott.

– Értem. Az én apám a polgármester kocsiját tartja karban Zeccében, egy pugliai faluban, ahonnan származom. Minden évben meghívják a karácsonyi ünnepségükre. Gyerekként mi is mindig velük mehettünk.

– Ti?

– A három bátyám és én. Most már mind házasok, saját családjuk van. – Rosa a kis unokaöccsére gondolt, aki pár hét múlva fog megszületni, és arra a pénzre, amit a ma esti programjára költött. Jobban tette volna, ha hazautazik belőle, és vesz egy ajándékot a babának…

Mélyet sóhajtott.

– Száz eurót költöttem arra a bulira. Száz euró… a semmiért.

– Az sok pénz – válaszolta őszintén a férfi.

– Tudom. Abszurd módon drága, és ez az egyik legolcsóbb bál volt. Szerencsés vagy, hogy ingyen jöhetsz egy ilyen partira. A legtöbb sokkal drágább.

Mivel Vittorio nem válaszolt, folytatta:

– És persze kellett jelmez is.

– Természetesen.

– Bár magam varrtam, az anyag nem volt olcsó.

– Ez a te munkád, Rosa? – kérdezte a férfi, miközben a palazzo felé sétáltak. – Divattervező vagy?

A lány nevetett.

– Nem. Csak nagyon szeretek varrni. Szobalány vagyok a Palazzo d’Velattében, egy kis szállodában a Dorsoduro negyedben. Ismered?

A férfi megrázta a fejét.

– Sokkal kisebb, mint ez itt, de azért elég lenyűgöző.

Felmentek a lépcsőn egy szárnyas ajtóhoz, amely mintha várta volna őket, kinyílt előttük.

Amikor beléptek a palazzo előcsarnokába, Rosa elámult a csodálattól. Azt hitte, hogy a szálloda, ahol dolgozik, impozáns? A szállodát egykori palazzóként hirdették, és ő mindig végtelenül elegánsnak tartotta. A magas mennyezetű szobák valóban tágasak voltak – és ennek megfelelően fárasztó volt takarítani. De az épület kissé elhanyagoltnak tűnt. Egyik ajtó sem illeszkedett pontosan, mindegyik nyikorgott. A vendégek pedig folyamatosan panaszkodtak, hogy a vízvezeték nem működik rendesen.

Rosa ezt elegáns dekadenciának tartotta, amíg egy nap, amikor kivitte a szemetet, meg nem látta, hogy egy nagy darab vakolat zuhant a csatornába a homlokzatról. Ezt már legjobb akarattal sem lehetett elegánsnak nevezni.

Ez itt viszont igazi palota volt – a padlótól a mennyezetig freskók és aranyozott stukkók díszítették, és olyan bútorokkal volt berendezve, amelyek biztosan felbecsülhetetlen értékű antikvitások voltak. Egy vonósnégyes zenéje hallatszott.

A szálloda, ahol Rosa dolgozott, csak ennek a pompának a halvány maradványa volt.

Egy inas lépett elő, és levette róla Vittorio bőrköpenyét és a sajátját.

– Milyen gyönyörű itt!

Roda felnézett a legalább száz muranói üvegből álló csillárra, és megdörzsölte meztelen karját.

– Fázol? – kérdezte Vittorio.

– Nem.

Nem, nem fázott. A libabőr a karján nem a hőmérsékletnek volt köszönhető. Hirtelen teljesen meztelennek érezte magát a szűk felsőrészben és a túl rövid szoknyában.

Ez őrültség! Annyira örült, hogy jól sikerült a ruha, és olyan büszke volt, amikor végre elkészült!

– Olyan szexi vagy! – mondta Chiara elismerően, amikor Rosa megmutatta neki a ruhát. – A férfiak sorba fognak állni, hogy táncolhassanak veled.

Ő is rendkívül szexinek érezte magát, sőt kicsit csábítónak is. De most hirtelen lejjebb akarta húzni a ruhája szegélyét. Egy olyan helyen, amely ennyi eleganciát sugároz, mint ez a palazzo, hirtelen olcsónak érezte magát. Szánalmasnak. Mint azok az olcsó csecsebecsék, amelyeket egyes üzletek velencei üvegként árulnak, de valójában ázsiai tömegcikkek.

Rosa titokban azon tűnődött, vajon Vittorio megbánta-e, hogy elhozta ide. Vajon érzi, hogy ő mennyire nem illik ide?

Igen, kurtizánnak öltözött, de most azt kívánta, bárcsak nemesebb anyagot vagy kevésbé feltűnő színt választott volna a ruhájához. Valami kevésbé feltűnőt. Ebben egyáltalán nem illik ide.

De szerencsére valami egészen más volt Vittorio tekintetében. Izgatott csillogás.

– Tényleg te varrtad a ruhádat? – kérdezte elismerően. A hangja egy oktávval mélyebbnek tűnt, mint előtte.

– Igen.

– Hát, ez lenyűgöző! De azért hiányzik valami.

– Mi?

Persze, a maszk! Teljesen elfelejtette. Óvatosan az arca elé tette, megigazította, mielőtt lehúzta a fátylát.

– Tökéletes!

– Vittorio! – hallatszott ekkor egy férfi hangja a lépcső felől. – Hát itt vagy!

– Marcello! – kiáltotta Vittorio. – Megígértem, hogy jövök.

– Nálad soha nem lehet tudni – válaszolta a másik férfi, és két lépcsőfokot tett meg egyszerre, miközben lejött a széles márványlépcsőn. Harlekinnek öltözött, feketében és aranyban. Ő és Vittorio megölelték és hátba veregették egymást.

– Örülök, hogy látlak!

– Én is örülök – válaszolta Vittorio.

– Látom, hoztál magaddal valakit. – A harlekin levette a maszkját, és mosolyogva nyújtotta a kezét Rosa felé, miközben mélyen meghajolt. – Üdvözlöm, gyönyörű idegen! A nevem Marcello Donato.

A férfi elképesztően jóképű volt. Napbarnított bőrével és sötét szemével biztosan minden nőt el tudott volna varázsolni. De Rosát leginkább a barátságos mosolyával nyerte meg.

– Rosa vagyok – válaszolta a lány, és kezet nyújtott neki.

A férfi mindkét arcára csókot lehelt.

– Még nem találkoztunk, ugye? – kérdezte. – Biztosan emlékeznék rá.

– Épp most ismerkedtem meg Rosával – magyarázta Vittorio, mielőtt a lány válaszolhatott volna. – Elvesztette a barátait. Úgy gondoltam, nem lenne fair, ha a karnevál legszebb éjszakáját egyedül kellene töltenie.

Marcello bólintott.

– Igaz. Üdvözlünk, Rosa! Örülök, hogy Vittorio rád találtad. – Egy lépést hátralépett, és kritikus pillantást vetett rájuk. – Szép pár vagytok. A vad harcos megszöktette a hercegnőt.

– Túl élénk a fantáziád, Marcello.

– Javíthatatlanul romantikus vagyok, ellentétben veled. De ne aggódj, Rosa. Vittorio meg fog védeni. Ebben az országban nincs olyan kígyó, amellyel ő ne tudna megbirkózni.

A férfiak egymásra néztek.

– Kígyó? Miről maradtam le? – kérdezte Rosa szórakozottan, és a két férfira pillantott.

– Régi történet – válaszolta Marcello, és visszatette a maszkját. – Menjünk a többiekhez!

Marcello kedves és barátságos volt, és Rosa kezdett megnyugodni. Nyilvánvalóan alaptalanok voltak az aggodalmai.

Felmentek az első emeletre, amely még pompásabban volt feldíszítve, mint a földszint. A lépcső jobb és bal oldalán vendégek tömkelege állt. A túloldalon széles franciaablak nyílt.

– Innen biztosan fantasztikus a kilátás, ha nincs ilyen köd – jegyezte meg Rosa.

– Jobb időben is vissza kell jönnöd – válaszolta Marcello, és elindult az ablak felé. – Tiszta időben látszik a Rialto híd.

Rosa megpróbálta kivenni a homályos fényeket. De ha az ott jobbra a Rialto híd…

– Akkor ez a ház a Canal Grandén áll!

Marcello mosolygott.

– Ma persze nem látszik belőle semmi. De Velence ködben is gyönyörű, úgyhogy élvezd! Most bocsássatok meg egy pillanatra, innom kell valamit.

– Szóval San Polóban vagyunk – állapította meg Rosa. A szálloda, ahol dolgozott, és ahol a szuterénlakása is volt, a Dorsoduro negyedben volt, a buli pedig, ahová menni akart, Cannaregióban. Valahol a két negyed között eltévedt, és a Canal Grande egyik mellékágánál kötött ki.

Most Vittorióhoz fordult.

– Már tudom, hol vagyok.

– És?

– Ez azt jelenti, hogy tudom, hogyan jutok haza.

Vittorio gyengéden a vállára tette a kezét, és áthatóan nézett rá.

– Még mindig okot keresel, hogy elmenekülj? – kérdezte mosolyogva.

Viccelődött vele, de Rosát ez nem zavarta. Épp ellenkezőleg. Valahogy úgy érezte, hogy különleges, amikor a férfi így mosolygott rá.

– Nem, de…

Vittorio szórakozottan nézett rá.

– Miért akarnál elmenni?

Rosa egyáltalán nem akart elmenni. A sikátorban egy pillanatra pánikba esett, de most már tudta, hogy Vittorio nem harcos és nem démon, hanem egy melegszívű, erős férfi… aki ráadásul nagyon tetszett neki.

De meleg keze a vállán és a kérdő pillantása teljesen összezavarta. Az egyetlen, amire gondolni tudott, az volt, hogy nem akarja, hogy a férfi elvegye a kezét. Hihetetlenül jó érzés, hogy a közelében lehet.

Sajnos nem érezte magát méltónak egy ilyen férfihoz. Aki idősebb nála, és olyan körökben mozog, ahol az emberek palazzókat birtokolnak, és dózsék leszármazottai.

Semmi sem készítette fel egy ilyen találkozásra. Sem a matematikatanára iránti rajongása, sem a szomszéd faluból származó Antonióval való ártatlan flörtölése, aki néhány hónapig az apja műhelyében dolgozott.

– Megsajnáltál, amiért egyedül vagyok, és lemaradok a buliról, ahová menni akartam?

– Nem az én stílusom, hogy megsajnáljak valakit – válaszolta határozottan a férfi. – Azt teszem, ami nekem tetszik. Azért hoztalak ide, mert így akartam. És mert veled akartam lenni. – Gyengéden megsimogatta a lány vállát. – Mi lenne, ha élveznéd, hogy itt vagy, ahelyett hogy okokat keresel, miért nem kellene itt lenned?

Mit válaszolhatna erre?

– Hm… akkor úgy tűnik, maradnom kell.

– Pontosan – válaszolta a férfi mosolyogva, amitől melegség öntötte el. – Legalábbis ma este.

– Koccintsunk! – mondta Marcello, aki három pohár pezsgővel tért vissza, és mindegyiküknek adott egyet. – A karneválra! – mondta, és felemelte a poharát.

– A karneválra! – ismételte Rosa.

– A karneválra! – visszhangozta Vittorio, és koccintottak. – És a ködre, ami Rosát idehozta!

És úgy nézett rá a pohara pereme felett, hogy Rosa érezte, elpirul. Tudta, hogy ezt az estét soha nem fogja elfelejteni.

A lány rettenetesen ideges volt. Mint egy kiscica, aki fél a saját árnyékától és a láthatatlan veszélyektől is. És nem csak tettette. Vittorio azonnal észrevette, ha valaki másnak mutatta magát, mint amilyen.

Rövid ideig elgondolkodott, hogy helyes-e Sirena ellen kijátszania Rosát. Vagy talán jobb lenne, ha visszaengedné a saját világába? Egy olyan világba, ahol száz euró elvesztése komoly gondot jelent számára.

Vittorio azonban túl önző volt ahhoz, hogy elengedje.

Szórakozottan figyelte, ahogy Rosa megcsodál minden egyes muranói üvegcsillárt, minden aranykeretes tükröt és minden festményt. Tapasztalatlan volt, de egyáltalán nem titkolta. Rosa frissességet hozott az életébe, éppen akkor, amikor halálosan unta magát.

Ráadásul gyönyörű volt a testhez simuló ruhájában, amelyet Vittorio nagyon szeretett volna levenni róla.

Szóval miért is engedné el?

2. FEJEZET

Ez nem csak egyszerű parti volt, hanem olyan bál, mint a mesékben.

Rosa felment a lépcsőn az emeletre, ahol a vonósnégyes zenéje jobban hallatszott, mint odalent. Itt is nevetés és élénk beszélgetés töredékei szűrődtek ki a termekből. Rosa nem tudta levenni a szemét a vendégről. Úgy érezte, mintha egy másik világba csöppent volna, egy csodálatos fantáziavilágba, és szinte azt kívánta, bárcsak a férfi, aki megmentette a ködös sikátorban, ne lenne ilyen ismert ebben a társaságban, mert akkor csak az övé volna.

Itt mindenki ismerte Vittoriót, és mindenki beszélni akart vele. De ő mindannyiukat bemutatta Rosának, és bevonta a beszélgetésbe.

A lány szédült a zenétől, a jelmezektől és a pompától. Hirtelen egy teljesen új Velencében találta magát, amelyet eddig nem ismert.

Ebben a pillanatban örömkiáltást hallott, és észrevette, hogy valaki utat tör magának feléjük.

– Vittorio! – sikkantotta a nő. – Most hallottam, hogy itt vagy. Hol maradtál eddig?

Nem akármilyen nő volt: Kleopátra-jelmezt viselt.

Fekete haját gyöngyök és kígyót ábrázoló diadém díszítette. Vittorióhoz hasonlóan ő sem viselt maszkot. Szemét fekete tussal emelte ki, szemhéját türkizkékre festette, a ruhája pedig valóban lélegzetelállító volt. A mély dekoltázs kiemelte tökéletes mellét.

Rosa félreállt, amikor a nő Vittorio mindkét arcára csókot lehelt.

– Órák óta várunk rád! – szidta Kleopátra, mielőtt egy lépést hátrált, hogy megnézze a férfi jelmezét. – Miért bámulsz ilyen komoran? Ez egy bál! – legyintette meg az arcát tréfásan.

– Szeretném bemutatni neked egy barátnőmet – válaszolta Vittorio anélkül, hogy a kérdésére válaszolt volna. Aztán megfogta Rosa kezét, hogy magához húzza. – Rosa, ő Sirena, apám egyik legrégebbi barátjának lánya.

– Ó, nem, én sokkal több vagyok annál – válaszolta Sirena, aki csak most vette észre, hogy valaki áll Vittorio mellett. Tetőtől talpig végigmérte Rosát, és a tekintete egyértelműen kifejezte, mit gondol róla. – Ciao! – mondta olyan kifejezéstelen hangon, hogy Rosa nem volt biztos benne, üdvözlésnek vagy búcsúzásnak szánta-e.

Nyilvánvalóan az utóbbi volt, mert a hölgy máris Vittorióhoz fordult.

– Gyere, minden barátunk rád vár.

– De én Rosával vagyok.

– Kivel? Ó… – Ismét végigmérte Rosát, és a tekintetéből ellenségesség áradt.

– Rosa a neve. Nem olyan nehéz megjegyezni – morogta Vittorio.