Marion Lennox

Három karácsony

Kate Hardy

Páncélba zárt szív

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Marion Lennox, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023
A SZÍVHANG 720. eredeti címe: Mistletoe Kiss with the Heart Doctor

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Pamela Brooks, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Szívhang 721. eredeti címe: The Children’s Doctor’s Special Proposal

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Járdán Eszter

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 720–721. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-778-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Marion Lennox

Három karácsony

1. FEJEZET

Lekési a gépét, ha nem siet!

Dr. Marcus Pierce-t szorította az idő, amikor átrepült a Gannet-szigetre.

Három héttel a halála előtt az anyja megfogta a kezét, és könyörögve így szólt:

– Kérlek, Marc, szórd szét a hamvaimat a Lightning Peaken. Az a legszebb hely a világon. Ott találtam vigaszt, amikor beláttam, hogy el kell hagynom apádat. Akkor már az internátusban voltál, és biztos voltam benne, hogy elég nagy vagy ahhoz, hogy megbirkózz ezzel az egésszel. De nekem nehéz volt. A szétválásunk utáni első karácsonykor fölmentem a Lightning Peakre megnézni a naplementét, és megértettem, hogy helyesen cselekedtem. Abban a tudatban szeretnék meghalni, hogy karácsonykor ott fogok békére lelni.

Anya és fia között feszült volt a kapcsolat, olyannyira, hogy Marc néha még el is gondolkodott, volt-e egyáltalán kapcsolatuk. Már gyerekfejjel meg kellett tanulnia önállónak lenni. Mégsem tagadta volna meg anyjától, hogy teljesítse az utolsó kívánságát. Bár választhatott volna könnyebben megközelíthető csúcsot is, morgolódott magában, ahogy átküzdötte magát a ritkán használt, bozóttal benőtt ösvényen. Sietnie kellett, hogy időben elérje a visszainduló járatot.

Amikor végre feljutott a hegytetőre, s nézte, ahogy anyja hamvai aláhullanak a bozótosra, és beszívta a sós tengeri levegőt, be kellett látnia, hogy ez a hely valóban lélegzetelállító. Tekintete elkalandozott, a hegy lábánál lévő aprócska falut nézte, majd a távolabbi óceánt. A hegyről vízesés hullott alá egy kristálytiszta kis tóba.

Gannet volt a legnagyobb a hat gyönyörű szubtrópusi sziget, a Madarász-szigetek közül, amelyek messze kint feküdtek a Csendes-óceánon. Marc szívesen elidőzött volna még ezen a helyen, de három óra múlva indult a gépe, muszáj volt máris visszatérnie.

Megfordult – és elfogta a bizonytalanság. Három ösvény vezetett le a sziklától. Idefelé anyja kézzel rajzolt térképét követte, és annyira örült, amiért szerencsésen feljutott, hogy nem jegyezte meg, melyiket is használta. A többi ösvény azonban nem szerepelt a térképen…

Bosszantotta, hogy nem figyelt jobban. Ő, az egyik legjobb szívsebész, ilyen buta hibát követ el!

Törte a fejét. Minden út lefelé vezet; ha a középsőt választja, az valahol biztos beletorkollik a főútba.

Mindenképp indulnia kell: ha lekési a gépet, kútba esik a kéthetes svájci sívakációja. A barátaival – köztük a radiológus Kaylával, akivel könnyed viszonyt folytatott – úgy tervezték, hogy szenteste napján érkeznek meg St. Moritzba.

Elszántan megindult hát a középső ösvényen, de alig tett meg néhány métert, egyszer csak megnyílt alatta a föld, és ő zuhanni kezdett. Elsötétült előtte a világ. Ösztönösen széttárta kezét-lábát, hogy megkapaszkodjon valamiben, de hiába.

Tompa puffanással ért földet, lábába, vállába éles fájdalom nyilallott.

Felnyögött, és pislogva körülnézett. Fölötte egy lyuk volt, amelyen beesett a fény. Észrevette, hogy köves talajon fekszik. A mobiltelefonját zuhanás közben elejtette. Tapogatózni kezdett, de minden mozdulatnál majdnem elájult a fájdalomtól.

Itt fekszik a sötétben, telefon nélkül, és nincs más, csak a pokoli kín…

Dr. Elsa McCrae-nek a Lightning Peak volt a kedvenc helye, ahol mindig nyugalomra lelt, és feltöltődhetett.

Valahányszor elindult ide, a pácienseit a nagyapjára bízta, ezt azonban már egyre ritkábban tehette meg. A hetvennyolc éves Robert McCrae-nek kímélnie kellett magát, és Elsa igyekezett is minél több terhet levenni a válláról, de néha neki is szüksége volt egy kis énidőre.

A délutáni rendelés a változatosság kedvéért korán véget ért. Szerda volt, már csak négy nap volt hátra karácsonyig. A hét hátralevő része sűrűnek ígérkezett: a páciensek valamiért azt gondolják, minden apró panaszt még szenteste előtt kezeltetniük kell, aztán karácsony második napján meg olyan sérülésekkel jönnek a rendelőbe, melyeket az új játékaikkal szereztek, vagy attól, hogy degeszre ették magukat.

Elsa még utoljára szeretett volna erőt gyűjteni a feladatokhoz, s most, hogy kétórás túra után felért a csúcsra Sherlock nevű beagle-jével, megnézte a mobilját, nem történt-e valami nagyobb baj a városban. Aztán letelepedett a tengerre néző hatalmas sziklára, és elmerengett.

A nagy vízen túl, ötszáz kilométerre feküdt Sydney – és ott volt a legközelebbi rendesen felszerelt kórház. A többi szigeten orvos sem volt, a betegeket halászhajókkal szállították át Gannetre, vagy szükség esetén Elsát vitték át hozzájuk. Múlt héten egy turista súlyos szívrohamot kapott, s bár Elsának nagy nehezen sikerült újraélesztenie, a férfi meghalt, mielőtt megérkezett volna Sydney-ből a mentőcsapat.

Elsa szerette ezt a szigetet, és soha nem gondolt arra, hogy elköltözzön. Azzal nemcsak a nagyapja szívét törné össze, hanem a sajátját is, ráadásul nem lenne könnyű másik orvost találni egy ilyen isten háta mögötti helyre, egy állandó pénzzavarral küzdő praxisba.

Az ilyen napokon azonban szeretett volna máshol lenni, bent a nagyváros sűrűjében, az embertömegben, ahol senki sem ismeri. Vásárolni, moziba menni, élvezni az életet – mondjuk egy férfival, aki nem Tony. Mert Tony nem volt az igazi. Már az első randevú után felsorolta az okokat, miért is kellene nekik összeházasodniuk, és azóta sem csinált belőle titkot, hogy feleségül akarja venni. Elsa persze kikosarazta, de a szigeten olyan lelombozó volt a férfiválaszték, hogy néha komolyan elgondolkodott rajta, hogy talán nem is lenne olyan rossz ötlet lehorgonyozni Tony mellett.

Még egy ideig merengett, magába szívta a csendet, aztán felállt, hogy visszainduljon.

– Sherlock! – szólította a kutyáját, mire vad ugatás volt a válasz a bokrok mélyéről.

Biztos valami talált valami állatot, gondolta Elsa. Mondjuk egy vombatot, kígyót vagy varánuszt.

Sóhajtva elindult a hang irányába, óvatosan lépkedve, mert errefelé sok a barlang, a hasadékok és föld alatti vízfolyások hamar csapdává válhatnak a meggondolatlan túrázók számára.

Sherlock vadul és kitartóan ugatott – bármit is talált, annak valami szokatlannak kell lennie. Ahogy közeledett hozzá, Elsa még egyszer szólította:

– Sherlock?

És ekkor legnagyobb döbbenetére valahonnan egy tompa és kétségbeesett férfihangot hallott:

– Segítség! Kérem, segítsen!

Marcnak megbicsaklott a hangja. A lába eltört, a válla kificamodott; fájdalmak gyötörték, és tehetetlen volt.

Felnézett a nagyjából öt méter mély üreg nyílására, amelybe beleesett. Már huszonhét órája senyvedt a föld alatti üregben, egyre kimerültebbe, egyre rémültebbe és egyre szomjasabb volt. Úgy érezte, lassan beleőrül.

Újra és újra segítségért kiáltott, de soha nem jött válasz. Most viszont meghallott egy női hangot:

– Sherlock?

Összeszedte maradék erejét, és segítségért kiáltott.

Elsa megdermedt. Rögtön tudta, mi történt: egy ember beleesett az egyik barlangba. Ösztönösen meg akart indulni a hang irányába, de aztán észbe kapott, hogy itt nagyon kell vigyázni, ő is könnyen úgy járhat, mint a bajba jutott idegen.

Maradt hát a helyén, és elkiáltotta magát, amilyen hangosan csak tudta:

– Halló! Merre van?

– Beleestem egy gödörbe – jött a válasz. – Vigyázzon, mert olyan, mintha ösvény lenne, de beszakad a talaj.

– Vigyázok – felelte Elsa. – Orvos vagyok. Megsérült?

– Igen – nyögte a férfi. – Eltört a lábam, és… szerintem kificamodott a vállam. Tegnap óta… itt vagyok.

Jesszus, tegnap óta?! Ennyi ideig feküdni sérülten a sötétben… kész rémálom!

– Oké, ne aggódjon – próbálta megnyugtatni Elsa. – Hívok erősítést, és kihozzuk. Lehet, hogy eltart egy darabig, de megmentjük.

– Köszönöm… köszönöm – felelte a férfi erőtlenül.

– Kap levegőt? Nem vérzik? Van vize?

Semmi válasz.

– Halló!

Csend.

Elájult volna? Vagy lehet, hogy haldoklik?

Elsa gyorsan kinyitotta a műholdas mobiltelefonját, melyre mindenhol számíthatott, itt és a távolabbi szigeteken is, és hívta Mackát, a Gannet-sziget egyetlen rendőrét.

– Elsa? Mi a helyzet? – kérdezte a hatvanas férfi.

– Fent vagyok a Lightning Peaken, a keleti ösvényen, majdnem a csúcson. Találtam valakit, aki beleesett egy barlangba.

Egy pillanatra csend lett a vonal másik végén.

– Él még?

– Segítségért kiáltott, de most nem válaszol. Le kell mennem hozzá. Van kötél a hátizsákomban.

– Elsa…

– Nyugi, nem lesz baj. Te tanítottál meg kötélen leereszkedni.

– Várj meg minket!

– Nem lehet, az még több óra, és hallottam, hogy nagyon rossz állapotban van. Tegnap esett bele, gondold csak el. Átküldöm a koordinátáimat, hogy idetaláljatok. Bár nem biztos, hogy a föld alatt működik a mobilom.

– Elvileg kellene, de Elsa, figyelj…

– Nincs más választásom. Vigyázok magamra, te is tudod. Sherlock pedig fent marad, és rögtön ugatni fog, ha meghallja a hangodat.

– Elsa, kérlek, várj meg minket!

– Mondom, hogy súlyos állapotban van, szerintem elájult. Muszáj lemennem hozzá. Szólnál nagyapának? De ne ijeszd meg, ha lehet.

– Rendben – adta meg magát Macka. – De kérlek, nagyon vigyázz magadra!

– Te is. Hozz néhány srácot a tűzoltóságról.

– Tony is biztos menni akar majd. Tudod, önkéntes tűzoltó.

– Macka, tegyél meg nekem egy szívességet, és ne szólj neki.

– Ez itt Gannet, szívem. Még le sem teszed, már mindenki tudni fogja, mi történt.

– Hát jó, akkor hozd az egész brigádot – felelte Elsa rezignáltan. – De tényleg nagyon vigyázzatok, veszélyes ez a rész.

– Nekem mondod? – felelte komoran Macka. – Oké, küldd át a koordinátákat, és máris indulunk.

2. FEJEZET

Elsa öt éve élt és dolgozott újra a szigeten, és ez idő alatt hozzászokott az önállósághoz. A Madarász-szigetek igazi turistaparadicsom volt, az ide érkezők pedig néha kissé túl vakmerőek voltak, ennélfogva Elsa mindenféle váratlan helyzetre fel volt készülve.

Mint ahogy most is. A hátizsákjában minden megvolt, amire szükség lehetett: műholdas telefon, ivóvíz, géz, fertőtlenítőszer, adrenalin, antihisztamin, glukagon, morfium és erős kötél. Először is köveket gyűjtött, és nyilat formált belőlük az ösvényen, hogy mutassa a mentőcsapatnak, hol van. Aztán a kötelet egy eukaliptuszfára kötötte, és lassan, óvatosan, minden lépésnél ellenőrizve a talaj szilárdságát, megközelítette a hasadékot.

Lehasalt, és ahogy bevilágított a zseblámpával a barlangba, megpillantotta az alján fekvő férfit.

– Halló! – kiáltott be neki.

A férfi nem mozdult, és nem is válaszolt.

– Ügyes vagy, hogy megtaláltad – dicsérte meg Sherlockot. – Most viszont itt kell maradnod, hogy megvárd a többieket.

Le kell ereszkednie… Nem szívesen tette hám nélkül, mert a kötél így fájdalmasan szorítani fogja derekát, de nem volt más megoldás. Visszament a fához, még erősebben rögzítette a kötelet a törzsön, a másik végét pedig többször a derekára és lába közé tekerte. Sherlockot is a fához kötötte a pórázzal, és kedvesen megpaskolta, mert a kutya értetlenül, szinte megbántva bámult rá.

Aztán visszament a lyukhoz, és megkezdte az ereszkedést. Óvatosan, centiméterről centiméterre haladt, miközben a vékony kötél kellemetlenül belevájt a derekába.

Végre szilárd talajt érzett a talpa alatt. És ott volt a férfi: eszméletlenül, kicsavart testhelyzetben hevert a földön. De most egyszerre megmozdult, és felemelte a kezét, hogy védje az arcát a zseblámpa fényétől. Bézs nadrágot és rövid ujjú inget viselt, ami inkább üzleti megbeszéléshez illett volna, semmint túrázáshoz. A haja rövid és sötét, az arca poros, borostás, és a homlokától vékony, alvadt vércsík futott lefelé – de valahogy mégis erőt sugárzott. Leeresztette a kezét, és olyan átható tekintettel vizsgálta Elsát, mintha ő lenne a beteg.

A nő leoldotta magáról a kötelet, és letérdelt, hogy megvizsgálja. A férfi kinyitotta a száját, de hang nem jött ki rajta. Újra próbálkozott:

– Nem lehet igaz – nyögte rekedten. – Maga… egy angyal?

– Angyal? Adjon egy percet, és megkeresem a szárnyaimat.

A férfi szája elgyötört mosolyra húzódott.

– Nem hallucinál – biztosította a doktornő. – Elsa McCrae vagyok. Dr. McCrae. – Megfogta a férfi csuklóját, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy erős a pulzusa; kicsit gyors, de nem ad okot az aggodalomra. – És maga?

– Marcus Pierce – válaszolta a férfi, nehezen ejtve ki a szavakat. – Én is… orvos vagyok. Kardiológus és szívsebész.

Nagyszerű, gondolta Elsa. Nem az első szuperintelligens jövevény, aki bajba sodorja magát a szigeten.

– Nahát, egy kolléga! Fáj a nyaka? A háta?

– Nem, csak a… lábam… és a vállam.

Elsa látta, hogy furcsán áll a lába, a válla pedig ránézésre is ki ficamodott.

– A fejével mi lett? – Elsa a vérnyomot vizsgálgatta az arcán.

– Beütöttem. – Marc összerezzent. – De semmiség. Nem ütött ki.

– Épp csak elájult.

– Nem, én… soha nem ájulok el.

Elsa rosszalló pillantást vetett rá. Ha tényleg kolléga, akkor tudnia kell, hogy ez marhaság.

– Bárki elájulhat. Miután beszéltünk, nem volt magánál, ez egészen biztos. Most ne mozogjon, megvizsgálom a sérüléseit.

Gondosan megnézte a nyakát, a kezét, ellenőrizte a mozgásszerveit és a látását. Megnyugtatta, amit talált. A fejsérülés szerencsére csak horzsolás volt, valószínűleg a gerince sem sérült meg.

Kivette a hátizsákból a vizespalackját, óvatosan megemelte a férfi fejét, és az ajkához tartotta a palack száját. Marc a víz felét kiitta, aztán megtörölte a száját, és elmormolt egy „köszönöm”-öt.

– Ha tudná, milyen jólesett!

– El tudom képzelni. Szóval tegnap zuhant le ide? És azóta nem ivott?

– Volt víz a táskámban… de nem látom sehol…

– Megkeresem – mondta Elsa. – De előbb adok fájdalomcsillapítót. Van valamilyen allergiája? Vagy bármi, amiről tudnom kell?

– Nincs magánál véletlenül morfium? – kérdezte a férfi, aztán megint hátrahajtotta a fejét. – Nem vagyok allergiás, nyugodtan adhat bármit.

Elsa adott neki egy injekciót, majd felvágta a nadrágja szárát, hogy közelebbről is megnézze a lábát. Egyértelműen eltört, de lehetett volna rosszabb is. A bokája meleg volt, és érezte rajta a pulzust.

– Jó hír: van vérkeringés a lábában.

– Mennyire súlyos?

– Nem tudom. Ha majd hatott a szer, jobban megnézem. És a vállát is. Próbáljon lazítani, én meg telefonálok egyet, értesítem a csapatomat.

Látszott a férfin, hogy ez szöget üt a fejébe.

– Értesíti? Úgy érti… egyedül van?

– Nem, a kutyámmal.

– Akkor úgy mászott le ide, hogy nincs fent senki?

– Nem vagyok bolond, bármikor ki tudok mászni a kötelemmel, legalábbis egymagamban. De szóltam az embereimnek, hogy hol vagyok és mire készülök. Gondolom, maga ezt nem tette meg.

– Nem – ismerte be Marc bűnbánóan. – Tudom, hogy hülye voltam, de ezen most már nem tudok változtatni.

Tényleg az volt, gondolta magában Elsa. Csak a vakvéletlenen múlt, hogy rátalált; ha nincs Sherlock, napokon belül meghalt volna.

– Ne aggódjon, a mi csodálatos rendőr őrmesterünk már valószínűleg úton van az embereivel. Csak szólok nekik, hogy mi a helyzet.

– Most biztos komplett idiótának tart.

– Nem az én dolgom, hogy ítélkezzem – válaszolta Elsa semleges hangon. – Én úgy fogadom el a dolgokat, ahogy jönnek.

– Oké, tényleg idióta vagyok…

– Van ismerőse a szigeten? – kérdezte a nő.

– Nincs. Csak azért jöttem, hogy szétszórjam anyám hamvait.

– Részvétem – mondta Elsa lágyabb hangon. – Az anyukája itt élt?

– Nem, csak sokat járt erre. Szerette ezt a hegyet.

Elsa hátradőlt és gondolkodott.

– Csak nem Louise Pierce-ről van szó?

– De igen.

– Ismertem. Mindig Mrs. Harnett vendégházában szállt meg. Szomorúan értesültünk a haláláról. – Sóhajtott egyet. – Tudom, hogy utólag mindig okosabb az ember, de Rhonda és Marg az anyukája barátnői voltak, biztos szívesen elkísérték volna.

– Nem akartam társakat – morogta Marc. – Tegnap reggel érkeztem repülővel, és úgy terveztem, hogy este repülök is vissza.

– És most felborult a terv. – Elsa ismét felsóhajtott. – Nagyon sajnálom. Most kicsit maradjon csendben, telefonálok.

A műholdas telefon nem hagyta cserben, recsegett-ropogott a vonal, de értették egymást Mackával.

– Nem hiszem, hogy hajnal előtt ki lehetne vinni. Tudnál hozni vizet, egy rendes lámpát, párnákat, takarókat és két felfújható matracot? Ja, és kutyatápot Sherlocknak.

Amikor bontotta a vonalat, Marchoz fordult, aki rémülten bámult rá.

– Csak holnap reggel…?

– Sajnálom, de sötétben tényleg nem biztonságos.

– A fenébe… De magának nincs oka lent maradni velem.

– Ó, dehogy nincs, és ezt maga is tudja. Hiszen orvos, ismeri a szabályokat.

– Nem fogok trombózist kapni. És nem ájulok el újra.

– Nyugalom, képzett sürgősségi orvos vagyok.

Elsa körbevilágított a zseblámpájával, és megtalálta a férfi törött mobiltelefonját, aztán a bőrtáskáját is, benne a vizespalackkal. Odanyújtotta Marcnak, aki hálásan ivott belőle. Még mindig sápadt volt, de kevésbé merev; úgy tűnt, kezd hatni a fájdalomcsillapító.

– Rendben, akkor lássunk munkához. Szóval szívsebész. Tudná figyelni a pulzusát, amíg leveszem a bakancsát?

Elsa óvatosan felvágta a bakancs vastag, minőségi bőrét.

– Mi csinál pontosan ezen a szigeten? – kérdezte Marc.

– Van egy rendelőm a móló közelében, meg egy kisebbfajta kórházunk. Az összes szigetet mi látjuk el, de csak alapszinten.

Már a férfi lábujjait vizsgálgatta.

– Marcus…

– A barátaim Marcnak szólítanak.

– Nem fog a barátjának tartani, ha elmondom, mit csinálok. A lába egész biztosan eltörött, és úgyis sínbe kellene rakni, mielőtt felviszik, akkor már jobb, ha most elvégzem a dolgot. És megpróbálhatom kényelmesebb helyzetbe rakni a vállát.

– Maga igazi kincs. Mennyire jó a váll visszarántásában?

– Röntgen nélkül? Normális esetben meg se próbálnám.

– De vészhelyzetben? Amikor kicsi a kockázat? Érzem, hogy nem tört el.

– Nem tudhatja.

– Éreztem az eséskor. Kifordult, de ahhoz nem eléggé, hogy eltörjön. Biztos vagyok benne, hogy csak ficam. Elegem van a fájdalomból. Már magam is megpróbáltam helyre rántani.

– Komolyan? És mi lett belőle?

– Hát… elájultam – vallotta be Marc. – Úgyhogy hagytam is a fenébe.

– Jól tette.

– De magának sikerülhet.

– Vagy nem.

– Legalább megpróbálhatná!

Elsa tétovázott.

– Azt hiszem… adhatnék valami izomlazítót is.

– Nagyszerű – mondta Marc, majd kollegiális hangon folytatta: – Mivel akarja sínbe tenni a lábamat?

– Legalább három ágat látok itt, amit meg tudok faragni a zsebkésemmel. De valamit meg kell ígérnie, Marc. El kell fogadnia, hogy fájdalmat fogok okozni.

Marc behunyta a szemét, majd újra kinyitotta, és az arcán elszánt kifejezés jelent meg.

– Segítsen felülni. Előbb én is megnézem a lábamat.

– Nem. – Elsa a mellkasára tette a tenyerét, hogy fekvő helyzetben tartsa. – Tudom, hogy már próbált mozogni, de megsérülhet a gerincvelő. Nagyot esett, addig nem ülhet fel, amíg meg nem röntgeneztük.

– De…

– Semmi „de”. Maga is tudja, hogy ez a dolgok rendje.

Marc komor arcot vágott.

– Úgy volt, hogy holnap Svájcba repülök. Évek óta ott töltjük a karácsonyt a barátaimmal. Pár hetes sívakáció lett volna.

Elsa felvonta a szemöldökét.

– Tényleg? Meglátjuk, mit tehetünk. Tud fél lábon síelni?

Marc nem válaszolt, de Elsa nem is várt választ. Arra gondolt, milyen csodás lehet, ha valaki csak úgy elrepül síelni Európába…

Átkarolta Marc sértetlen vállát, hogy megnyugtassa, és azt vette észre, hogy vigaszt merít ennek a férfinak az erejéből. Mert bár ott volt neki a nagyapja, és persze Sherlock is, gyakran magányosnak érezte magát, és most jólesett ennek az idegen férfinak a közelsége, még ha csak néhány pillanatra is.

Aztán megemberelte magát.

– Oké, essünk túl rajta!

3. FEJEZET

Első a láb! Félő volt ugyanis, hogy ha Elsa nem cselekszik gyorsan , mégiscsak megszűnhet a sérült lábfej vérellátása.

Megfaragta az egyik faágat, aztán lassan és óvatosan becsúsztatta a férfi lába alá. Kitapogatta a csontot, előbb a térdet egyenesítette ki, majd az egész lábat, és ráhelyezte az ideiglenes sínre. Megtisztította, fertőtlenítette és bekötözte, aztán a lehető legszorosabban az ághoz rögzítette. Marc meg sem szólalt, amíg munkálkodott, és Elsa hálás volt ezért.

Végül hátradőlt, és vett egy mély lélegzetet. Észrevette, hogy izzad.

– Szép munka – dünnyögte Marc.

– Maga meg hősiesen viselte. Az alsó lábszárában erősebb lett a pulzus. Ha adok éjszakára fájdalomcsillapítót, nyugodtan tud majd aludni.

– Akkor most jöhet a váll.

Ez volt a nehezebb. Elsa tudta, hogy fájdalmasabb, ő pedig ebben kevésbé magabiztos. Mit nem adott volna egy röntgenkészülékért! Különböző módszereken törte a fejét, és eszébe jutott egy olyan, amikor a beteg a hátán fekszik. Elmagyarázta Marcnak, mire gondol, és megkérdezte, mit szól hozzá.

– Próbáljuk meg – mondta a férfi bátran.

Elsa olyan közel vitte Marc karját a testéhez, amennyire csak lehetett. Lassan, óvatosan forgatta, hagyta, hogy a gravitáció és a férfi fájdalma vezesse. Figyelte Marc arcát, a sápadtságát, az összepréselt ajkát. Centiről centire haladt, s aztán mintegy csoda folytán, a váll egyszer csak visszaállt a helyére.

– Köszönöm – nyögte Marc megkönnyebbülten, majd lehunyta a szemét, és látszott, hogy az egész teste ellazul. – Úristen… köszönöm!

– Szóra sem érdemes. És most felkötöm a karját. Remélhetőleg most már tud majd aludni.

– Aludni… – fintorgott Marc. – Most már fel is vihetnének.

– Nem kockáztatom meg, amíg nincs elég fény. Hoznak pár dolgot, hogy kicsit kényelmesebben legyünk, de várnia kell reggelig.

– De ha a lábam már sínben van…

– Nem maga miatt. A segítők nem képzett barlangászok, a talaj pedig nagyon omlékony. Gannet fél tűzoltósága a fejünkre eshet.

– Értem. De maga felmászhat, nem kell mind a kettőnknek lent maradni.

– Ezt már megbeszéltük – emlékeztette Elsa.

– Tudom figyelni magamat.

A doktornő féloldalasan mosolygott.

– Tényleg? Mikor csinálta utoljára? A kardiológián nincsenek ápolónők?

– Maga sem ápolónő.

– Nem, én háziorvos vagyok egy távoli szigeten, úgyhogy ne kételkedjen a képességeimben, dr. Pierce. Meg tudom figyelni magát, nem probléma. Nincs oka aggodalomra.

– Akár hiszi, akár nem, cseppet sem aggódom. Azóta nem, amióta leereszkedett ide.

– Vagyis eddig jól végeztem a munkámat – mondta vidáman Elsa. – És továbbra is ezt fogom tenni, ha nem bánja. Szóval maradjon a helyén, és próbáljon meg aludni egy kicsit. Én meg kiderítem, merre jár a csapat.

– Elsa…

– Igen?

– Ha valaki netán bezuhan a csapatból egy ilyen üregbe, és eltörik a lába… vagy ha sürgős eset van éjjel a faluban….

– Akkor nagyapa majd elintézi – felelte a nő, és próbált magabiztosabbnak tűnni, mint amilyen volt.

– Nagyapa?

– Ő a másik orvos a szigeten. És érti a dolgát.

– Hány éves?

– Hetvennyolc.

– Akkor…

– Ha a kora miatt akarja diszkriminálni, feljelentem az orvosi kamaránál. Nagyapa tartja a frontot.

– De a nagyapján kívül…

– Robertnek hívják.

– Roberten kívül… maga az egyetlen orvos a szigeten?

– Én. És most legyen szíves, maradjon csendben, telefonálok.

– Elsa…

– Pszt! Legyen jó páciens, Marcus Pierce, és hagyja, hogy én legyek az ügyeletes orvos.

Fél órával később megérkezett Macka és csapata. Ahogy várható volt, Sherlock hangos, izgatott ugatással jelentette az érkezésüket.

– Ezek ők? – nyitotta ki a szemét Marc, aki elbóbiskolt a fájdalomcsillapítótól.

– Doki? – hallatszott Macka hangja. – Fogd már be, Sherlock!

A kutya elhallgatott; Macka szava törvény volt a szigeten.

– Itt vagyunk! – kiáltotta Elsa. – De ne gyertek közelebb, omlik a talaj. Látod, hova kötöttem a kötelet? Csak addig gyertek.

– Mi a helyzet?

– Marc stabil. Sínbe tettem a lábát, és a válla is megsérült, de meg kell várnunk, amíg biztonságos lesz a mentés. Kéne majd egy hordágy.

– Kibírjátok hajnalig?

– Muszáj lesz.

Elsa Marcra nézett, aki nyugodtan és kitartóan viszonozta a tekintetét.

– Oké – mondta Macka. – A beteged… Marc, ugye? Van valakije, akit értesítsünk?

Marc komoran megrázta a fejét.

– Holnapig senkinek sem fogok hiányozni.

Elsa a homlokát ráncolta.

– Azt mondja, nem kell – kiáltott fel.

– Oké. Akkor leeresztünk pár cuccot, hogy kényelmesebb legyen. Elhoztuk, amit kértél. Itt maradunk fent a biztonság kedvéért.

– Felvennéd a kapcsolatot a szárazfölddel, hogy készenlétben álljanak a sürgősségi szállításra?

– Az most nem olyan egyszerű – válaszolta Macka. – Bozóttűz van, a füst az összes nagyobb repülőtér járatait érinti. Csak Brisbane-be szállítanak, és csak életveszély esetén. Most mindenki a tűz miatt van készenlétben. Holnapra törölték az összes ingajáratot.

Szóval Elsa kénytelen lesz maga megröntgenezni és helyreállítani Marc lábát.

De nagyapa majd segít.

Egy csomag ereszkedett le a hasadékon. Elsa elkapta, mielőtt földet ért volna. Két önfelfújó matrac. Aztán rögtön érkezett a következő csomag is, és tíz perccel később már mindenük megvolt, hogy ne fázzanak, és valamivel kényelmesebben legyenek.

Elsa óvatosan felsegítette Marcot az egyik matracra.

– A vacsorátok – szólt le Macka, és újabb csomagot engedett le.

– Köszönöm – kiáltott fel Elsa, miután kipakolta a zsemléket és a termoszba töltött húslevest.

Marc meglepve bámult.

– Meleg étel?

– A Gannet-szigeten jó a kiszolgálás – mosolygott Elsa. – Kér egy kis levest? Várjon, ne próbáljon felülni! Megtámasztom a vállát, amíg iszik.

– Szóval azt mondja, dőljek hátra, fogjam be a számat, és csináljam, amit mond?

– Pontosan, dr. Pierce. És ha tudná, milyen régóta vágytam már arra, hogy valami ilyesmit mondhassak egy szakorvosnak, akkor azt is tudná, hogy ez az este életem egyik fénypontja.

4. FEJEZET

Elsa letérdelt Marc mellé, megtámasztotta a fejét meg a vállát, és segített a szájához emelni a poharat. Marc érezte a bőre melegét, és az volt a benyomása, hogy még soha nem találkozott ilyen csodálatos emberrel.

– Jöjjön hozzám feleségül – motyogta, miután megitta az utolsó korty levest.

Elsa elvigyorodott.

– Nem túl eredeti. Folyton megkérik a kezem a hálás páciensek.

Kissé hátrébb csúszott, és óvatosan leengedte Marc fejét a gumimatracra. A férfinak máris fájt ez a távolság.

– Ez azt jelenti, hogy még szabad?

– Igen, szabadon lehet hívni, ha valaki rosszul van – ironizált Elsa. – És maga? Tényleg nincs senki, aki halálra aggódná magát, amiért eltűnt?

– Nincs. Holnap este terveztünk indulni Svájcba néhány orvos barátommal. Az egyik kolléganőm, Kayla is ott lesz. Aggódni fog, ha nem leszek ott a reptéren, de ráérek holnap felhívni. Ez csak amolyan laza kapcsolat. Holnapig nem fogok neki hiányozni.

– Akkor jó – mondta Elsa némi kétkedéssel a hangjában. – Akar aludni?

– Kellene. Biztos maga is fáradt.

– Az nem kifejezés! – Elsa letette a matracát Marcé mellé, és kibontotta a takarókat. – Lehet, hogy gyakrabban kellene ilyet csinálnom. Elbújni egy odúban, és kialudni magam.

– Ez olyan nagy luxus?

– Hajaj! Próbálja ki, milyen egy szál, teljes munkaidős orvosnak lenni egy olyan szigetcsoporton, amelyik tele van felelőtlen turistákkal!

– Mint én?

– Maga mondta.

Elsa betakargatta Marcot, aztán maga is lefeküdt és betakarózott.

– Na, akkor ez megvan. Mennyire erősek a fájdalmai? Egytől tízig.

– Úgy kábé kettes.

– Az kibírható.

– Igen. Köszönöm, Elsa.

– Szívesen. Ha három fölé megy, ébresszen fel. Nem jár érte kitüntetés, ha játssza a mártírt.

– És azért sem, ha valaki magányos orvos, és ráadásul hősnő?

– Nem vagyok teljesen egyedül. Itt van nekem nagyapa. Dolgozna teljes munkaidőben, ha hagynám, de van egy kis probléma a veséjével és a szívével.

– Veseproblémái vannak?

– A cukorbaja miatt. De nem olyan vészes.

Legalábbis többnyire…

– És a szíve? Kivizsgálgatta magát?

– Igen. De utálja elhagyni a szigetet. Ez a fő oka, hogy itt vagyok. De nem a páciensemmel fogom megbeszélni nagyapa egészségi állapotát.

– Kardiológus vagyok.

– Nem, most sajnos a páciensem. Azt javaslom, próbáljon meg aludni, dr. Pierce, mielőtt elmúlik a fájdalomcsillapító hatása.

Marc elszundított, de aztán felébredt, és nem tudott visszaaludni. Csak feküdt a sötétben, és gondolkodott.

A kollégáival már hat éve jártak együtt síelni a karácsonyi időszakban. Mindig jól sikerültek ezek a közös vakációk, de tudta, hogy ha holnap nem lesz ott a repülőtéren, csak egy darabig fogják hiányolni. Ha őszinte akart lenni, már Kaylával is kifulladt a kapcsolatuk; talán a nő még örülni is fog, hogy nélküle utazhat…

Aztán Elsára terelődtek a gondolatai. Már ez a rövid ismeretség is elég volt ahhoz, hogy lássa, ez a nő egészen más. Hallotta az aggodalmat a hangjában, amikor a nagyapja egészségi állapotáról beszélt – mintha tisztában lenne vele, hogy az öreg élete veszélyben van, ha továbbra itt marad ezen az isten háta mögötti helyen.

Elsa megmentette az életét, cserébe ő is segíthetne neki! Ki kell találnia valamit…

– Meséljen nekem Svájcról – motyogta Elsa álmosan.

– Még soha nem járt ott?

– Még csak Sydney-ig jutottam.

– Sydney-ig?

– Nincs pénzem nagyobb utazásokra. Nagyapa a megtakarításaiból finanszírozta a tanulmányaimat. A szünidőben mindig hazajöttem, és a kórházban kerestem pluszpénzt. Igazából már hétéves korom óta dolgozom ott. Gyerekoromban az volt a feladatom, hogy felvidítsam a betegeket.

– És a szülei?

– Anyám igazi hippi volt. A nagymamám még akkor meghalt, amikor anya csak tizenhárom éves volt, és ez nagyon megviselte. Nagyapát hibáztatta, mondván, hogy orvos, miért nem tudta megmenteni. Tizenhét évesen lelépett egy szörfössel, akiről kiderült, hogy egy rohadék. Aztán nem sokkal később drogfüggő lett. Szóba sem jött, hogy visszaköltözzön a szigetre. Aztán meghalt túladagolásban, hétéves koromban. Hogy az apámmal mi van, arról fogalmam sincs. Anya halála után nagyapa vett magához, és az egyetemet leszámítva mindig is itt éltem. Szóval lesz szíves mesélni nekem Svájcról.

Marc hallgatott egy darabig, miközben Elsa szavait emésztgette.

És még ő hitte magáról, hogy cudar gyerekkora volt!

– St. Moritz a törzshelyünk. De többnyire a sípályákon vagyunk.

– Tényleg fehér a hó? Nem csak olyan latyakos?

– Ilyenkor gyönyörű, főleg, amikor frissen hullott.

– Úgy szeretném látni! Azt mondják, minden hópehely másmilyen. Elképzelem, ahogy állok a hóban… ízlelgetem a nyelvemen…

– Meghívhatom oda… hálából, amiért megmentette az életemet?

Mihelyt kimondta, Marc tudta, hogy hiba volt. Érezte, hogy Elsa megfeszül, és elhúzódik tőle.

– Maga a betegem, és nem fogadok el ajándékot a betegeimtől – válaszolta hűvösen. – A munkámat végzem. Majd kap egy számlát az ellátásról. Most pedig aludjon.

– Nem hiszem, hogy tudok.

– Próbálkozzon – felelte szűkszavúan Elsa, és átfordult a másik oldalára.

Micsoda alak! Svájci utazás… A hálás betegek csokoládét, bort vagy kézzel írt képeslapot szoktak adni neki, ő pedig megosztozik rajtuk a recepciósokkal és az ápolókkal. De svájci utazás? Ugyan már!

Egy darabig mégis ébren feküdt a sötétben, és elképzelte, milyen lenne… Repülővel Sydney-be, aztán egy tengerentúli járattal Svájcba. Jó hosszú út. Valószínűleg business osztályon utaznának, és elegáns szállodában laknának, egy olyan alpesi faházban, amilyeneket a színes magazinokban látni. Körülöttük azok a hatalmas, hófödte hegyek… Síleckéket venne egy jóképű oktatótól… Száguldana lefelé a lejtőn, hasítaná a kristálytiszta levegőt… este pedig együtt ülnének a barátokkal egy drága étteremben, beszélgetnének, sokat nevetnének…