Copyright © Mosonyi Mara, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-15-7

1. FEJEZET

A tragédia

2010

A tragédia napján váratlanul támadt erős szél, mely végigsüvített St. Chapel on the Rockon, vadul rázta a redőnyöket, és összefújta a mindig tiszta városka eddig láthatatlan helyeken megbúvó szemetét. Mason Maxwell eredetileg úgy tervezte, megünnepli kiválóan sikerült érettségijét, de a fejfájás keresztülhúzta a számításait. Az erősen lüktető, pulzáló fájdalom mintha a tarkója irányából kúszott volna előre, egészen a homlokáig. Talán ez a furcsa időjárás okozta, vagy a stressz. Bár mindig éltanuló volt, mégis aggasztotta, felveszik-e a West Pointra. Egész életében katona akart lenni, ahogy az apja és a nagyapja is. Úgy döntött, ledől egy percre, és egy pillanatra behunyja a szemét. A következő emléke már az volt, hogy hirtelen felriad, zihálva veszi a levegőt, a pólója csuromvíz, az ablaka alatt álló cseresznyefa ágai pedig kísérteties zajt hallatva ütemesen verődnek házuk falának. Amíg aludt, teljesen besötétedett. Mason hirtelen azt sem tudta, hol van. Rosszat álmodhatott, mindenesetre a fájdalom mérséklődött. A következő pillanatban megcsörrent a telefonja. Vagy talán eddig is csörgött, és az ébresztette? Kótyagos fejjel nézett a kijelzőre, amin a legjobb barátjának, azaz egyetlen barátjának a neve villogott: Paul.

– Tessék…

– Helló, Mason! – üvöltött a fülébe egy idegen hang, de a háttérből beszűrődő zenétől és kurjongatástól így is nehezen hallotta. Abban azonban biztos volt, hogy nem Paul. Egy pillanatra eltartotta fülétől a készüléket, és újra a kijelzőre nézett. Nem tévedett az előbb. Paul számáról hívta valaki. – Felix vagyok, a Szirtből. – Felix, igen a pultos. A Szirtből. Az egy ótvar kocsma fent a város felett, ahonnan csak a kilátás pazar. Minek hívja őt ez a srác? Látásból ismerte, de még csak köszönőviszonyban sem voltak. Lehet, hogy jóban van Paullal? Elképzelhető, Paul mindenkivel képes volt beszélgetni, vagy leülni inni.

– Clara hullarészeg – jelentette be köntörfalazás nélkül a pultos.

– Mi? Clara? Kizárt.

– Gondoltam, szólok, hogy a barátnőd egy bokszban alszik. Kétszer hányt…

Mason megdörzsölte a szemét, és felsóhajtott. Hirtelen nem tudta összerakni, miről van szó. Gyerekkora óta ismerte Clarát, akivel több mint fél éve alkottak egy párt, de a lányt az ilyen viselkedés sohasem jellemezte. A fiú hirtelen ideges lett.

– Kivel van? Vagy… mit ivott?

– Összevesztetek? – kérdezett vissza a másik. Masont egyéb körülmények között idegesítette volna, hogy egy idegen, ráadásul valami pultos egy lebujból ilyen bizalmas kérdést tesz fel neki, de most elengedte a füle mellett.

– Nem – vágta rá mégis kelletlenül. Nem szoktak veszekedni. Kiegyensúlyozott volt a kapcsolatuk, hullámvölgyektől mentes. Mason ki nem állhatta a balhékat. Jó családból származott, jó neveltetést kapott, ahogy Clara is. Az anyja repesett az örömtől, amikor megtudta, hogy a fia kivel jár. Minden tökéletes volt. Mason hirtelen nem értett semmit.

– Figyelj, haver, nem tudom, talán csak túlzásba vitte az ünneplést… Előfordul.

– Rendben odamegyek.

– Siess! – mondta a pultos, és bontotta a vonalat.

Ahogy Mason feltápászkodott, szembe találta magát a tükörképével. Kicsit sápadt volt, de amúgy a szokásos arc nézett vissza rá. Élénk mogyoróbarna szeme, hangsúlyos járomcsontja, magas homloka tette jóképűvé, olyanná, aki után megfordulnak a lányok. Tisztában volt vele, hogy így van, de csak ritkán használta ki. Bosszúsan állapította meg, hogy ideje lenne már fodrászhoz mennie, szőkés haja csapzottan lógott a szemébe. Szerette a makulátlan megjelenést. Közelebb hajolt a tükörhöz, és tett egy halvány kísérletet arra, hogy megigazítsa a haját. Borostás volt. Mindegy. Csak elmegy Claráért. A fejfájását mintha elfújták volna. Sietve lecserélte a pólóját, és felkapta a kocsikulcsát. A születésnapjára kapta az Audit, a szülei nem fukarkodtak egyetlen fiukkal, akire méltán lehettek büszkék. Masont nem feszélyezte, hogy drága kocsit vezet, drága ruhákat hord, és hogy úgy általában mindenből a legjobbat kapja. A családja ezért keményen megdolgozott. Ahogy kilépett a francia cottage stílusú házból, elemi erővel vágta mellbe a szél. Ha itt ilyen az idő, mi lehet fenn a Szirtnél? Egy ilyen kisvárosnak, mint St. Chapel, nem volt igazán jó vagy rossz környéke, de ahogy az épületek kapaszkodtak fel a hegyre, úgy lettek egyre nagyobbak és impozánsabbak. Mason a hegyen lakott.

Tűnődött, merre menjen. Autóval csak a várost megkerülve, a főút felől tudott volna feljutni, de ezt elvetette. Két utcára a házuktól volt egy autós pihenő, ahonnan a vállalkozó szellemű turisták meredek lépcsőkön juthattak fel a szikla tetejére. Hirtelen elhatározástól vezérelve elkanyarodott arra. A lehető leggyorsabban kívánt odaérni. Leparkolt. A sötét, szinte üres pihenőben egyetlen kocsi állt, egy ütött-kopott Chevrolet. Mason kiszállt. Manapság nem sok turistát vonzott a környék. A kilátó bezárt, nem is nagyon volt más fent, mint a kocsma. Gyerekkorában sokat játszottak erre, de most valahogy kísértetiesnek és idegennek tűnt a fűcsomókkal tarkított szürke kőtenger. Zenefoszlányokat hallott, és tücsökciripelést.

A meredek lépcsősor, melyet egyik oldalán a sziklafal, másikon rozsdás vaskorlát szegélyezett, pont olyan volt, ahogyan emlékezett. A világosságot csak a sziklafal tövében öt-tíz méterenként a lépcsőfokokra elhelyezett olajlámpák biztosították. Talán a kocsma tulaja nem akarta, hogy az erre őgyelgő párocskák nyakukat szegjék. Kettesével szedte a fokokat, nem tudta volna eldönteni, aggódik-e, vagy inkább dühös, amiért a barátnője este tizenegyre kiütötte magát. Mason ismerte a járást, tudta, egy éles kanyar következik egy kis pihenővel, ezzel pedig megtette a felfelé vezető út kétharmadát. Ahogy befordult, majdnem elbotlott valamiben.

– Az istenit! – szakadt fel belőle. A tárgy az út közepén egy pink magas sarkú volt. Ahogy felnézett, a tulajdonosát is meglátta. A fekete miniruhás lány a lépcső szélén üldögélt, teljes nyugalomban, lábát a szakadékba lógatva. Kócos, sötétszőke haja egészen a derekáig ért. Az olajlámpák imbolygó fényében is azonnal felismerte: Madeline Milkovits. Furcsa érzés kúszott a gyomra tájékára. Sosem tudta, hányadán áll ezzel a lánnyal. Az öreg Milkovits lánya. Az Ukráné. Mi az istent csinál a földön? Masonben felmerült, talán ő is részeg. Belőle inkább kinézné, mint Clarából.

A lány szinte egykedvűen nézte a jelenetet, ahogy Mason majdnem orra bukik a cipőjében, majd hátrált kissé, felhúzta mindkét lábát a mélységből, bal kezével megtámaszkodott egy lépcsőfokon, jobbal pedig belekapaszkodott a korlátba, és felállt.

– Nahát, Mason! – fordult a fiú irányába őszinte csodálkozással. Igazi babaarcú szépség volt, óriási szürkéskék szemmel, fitos orral, húsos, vörösre rúzsozott ajakkal. A fiú arra gondolt, kellemes társaság is lehetne, ha nem volna olyan nagyszájú és kötekedő. A megjelenése mindenesetre kifogástalan. Masont taszították a harsány és provokatív lányok. Ennek ellenére, pár hónapja a sportbálon… Mindegy. Egyszeri alkalom volt. Madeline talán nem is emlékszik. Ittak azon az estén. Mindketten. Sokat. Nahát, Mason! – ismételte. – Te káromkodni is tudsz?

– A cipőd az út közepén van – közölte teátrálisan. A lány megvonta a vállát.

– Erre soha nem jár senki – közölte flegmán. Ezzel elintézettnek tekintette a kérdést.

– Akkor te mit keresel itt?

– Csodálom a kilátást. – Mason lenézett a völgyre, ahol apró fénypontok sokasága jelezte, városuk nagy része odalent terül el. A fiú tisztában volt vele, hogy Madeline nem sokkal lejjebb lakik egy villában, tehát hasonló kilátást csodálhat a házuk teraszáról is. Valószínűleg inkább el akart vonulni valahová. Talán összeveszett az aktuális pasijával, vagy balhéba keveredett valakivel odafönn. Rendszerint ezt tette.

– Na és te? Bulizni támadt kedved? – kérdezte Madeline ártatlanul, mély alt hangján, de a fiú majdnem biztos volt benne, pontosan tudja, Clara leitta magát. Ez bosszantotta. Mason magában rangsorolta az embereket. Lényegesnek tartotta az anyagi javakat is, de elsősorban a származást, a műveltséget és az eleganciát értékelte. Fontos volt számára a jómodor, udvariasan viselkedett másokkal, de véletlenül sem gondolta, hogy mindenki egy szinten lenne vele és a családjával. Sőt! Az Ukrán lánya egészen biztosan nem. Csinos, és tagadhatatlanul van benne valami érdekes, de nem tud, és nem is akar viselkedni. Mintha készakarva provokálna mindenkit. A tanárait, az osztálytársait, sőt még azt az ostoba pasiját, Chedet is. Ahogy ránézett az arcára, melyet alulról világított meg az egyik olajlámpa fénye, úgy látta, mulattatja a helyzet.

– Jól szórakozol, Madeline? – kérdezte hidegen.

– Nem annyira – válaszolta amaz foghegyről, majd csipőre tette a kezét, és egyenesen a fiú arcába nézett. Régóta tetszett neki Mason, bár gyakran idegesítette merev stílusa, és az, hogy mindenkinél különbnek tartotta magát. Élvezte, hogy a másik akaratlanul is megbámulja. Kicsi, törékeny formás lány volt, mezítláb Mason válláig sem ért. Vágyott rá, hogy kihozza a fiút a sodrából. Így vagy úgy…

– Összevesztem a pasimmal. Egy barom – jelentette ki végül szenvtelenül.

– Nos, igen… – nézett végig ismét tetőtől talpig a lányon Mason, majd felsóhajtott, és egy csipetnyi gúnnyal a hangjában, a másik szemébe nézve megszólalt: – Érdekes, ez egész eddig nem zavart, ugye? – Madeline kissé lebiggyesztette az alsó ajkát, talán nem erre a válaszra számított. Mit is várt Masontől? Azért, mert ő intelligens, még nem ez az egyetlen erény.

– Tudod, én úgy válogatom meg a barátaimat, hogy elsősorban szórakoztatóak legyenek – válaszolta félvállról, majd kisimított egy szőke tincset az arcából. – Nincs is annál lehangolóbb, mint amikor valaki unalmas.

– Én azért tudnék említeni ennél lehangolóbbat is – jegyezte meg szenvtelenül Mason, s előbb Madeline szanaszét dobált cipőjére nézett, majd a lány lábfejére, mely kissé poros lett a mezítlábazástól. Madeline elszégyellte magát. Már megint olyan szituációban kellett találkoznia Masonnel, amiben ő kerekedhet felül. Amikor elindult a lépcsőkön lefelé, nagyon kényelmetlenné vált a cipő, amit amúgy imádott. Úgy gondolta, nyugodtan leveheti, mert ezt a lépcsőt szinte senki sem használta már évek óta. Erre kivel fut össze? Mason Maxwell-lel. Úgy döntött, fel sem veszi, amit a fiú mondott. Kihúzta magát, elmosolyodott, majd megszólalt:

– Az talán nem is árt, ha felkészülsz valami nagyon lehangolóra, mielőtt megérkezel a kocsmához. – Ez talált. A fiú arca hirtelen elsötétült. A lány, mintha befejezettnek tekintette volna a beszélgetést, kotorászni kezdett a táskájában. Mason döbbenten állapította meg, hogy ilyen táskája az édesanyjának is van. Az apjától kapta karácsonyra. Szinte szentségtörésnek érezte, hogy a kiöregedett chicagói seftes kiskorú lánya, ugyanolyan márkájú holmit hord, mint az ő közel ötvenéves, finom, művelt anyja. Mennyi pénze lehet az Ukránnak? Azzal nyugtatta magát, hogy nem számít, pénze bárkinek lehet, stílusa már kevésbé. És Madeline mindjárt be is bizonyította, hogy így van. Nem találta, amit keresett, ezért egyszerűen megfordította a táskát, és rázni kezdte, amíg minden ki nem hullott belőle. A cigarettatárca fémes hangot hallatva, pont az inhalátor mellé esett. Mason megkövülve bámulta az önsorsrontásnak ezt az iskolapéldáját. A városban mindenki tudta, hogy a lány súlyos asztmás. Hogy lehet olyan felelőtlen, hogy cigarettázik? Bevillant neki egy kép, még az általános iskolából, a hideg is kirázta tőle. Madeline az udvaron kapott rohamot, a mászóka tetején, fuldokolva köhögött, arcán olyan páni félelem, amilyet a fiú talán még azóta sem látott. A többi gyerek bénultan bámulta a jelenetet. A gondnok hozta le a lányt, míg a tanítónő berohant az inhalátorért, és hívta a mentőket. Az emlékből Madeline hangja rántotta vissza a jelenbe.

– Van tüzed? – kérdezte mintegy mellékesen, és mielőtt lehajolt volna összeszedni a dolgait, ismét kisimított egy tincset az arcából. Felesleges volt, mert egy újabb szélroham, mely Masont is kissé megtántorította, máris újra belekapott a hajába, tépte-cibálta a dús, szőke tincseket. Mason most sajnálatot érzett a lány iránt. Nem volt olyan szerencsés, hogy jó családba szülessen. A hetvenéves Ukrán legkisebb gyereke, ki tudja, hányadik feleségétől… Pedig nem volt buta, másodikban egy matekcsoportba jártak… Nem volt buta, még ha szerette is eljátszani. Közben sikerült valahonnan a táska egyik eldugott zsebéből előbányásznia egy öngyújtót. Tenyerével szélárnyékot tartott, a következő pillanatban már parázslott is a hosszú, vékony cigaretta. Masont annak ellenére is megbabonázták a lány könnyed mozdulatai, hogy alapvetően rossz véleménnyel volt a dohányosokról. Madeline lassan kifújta a füstöt, majd belemosolygott a másik arcába. Mondd csak, Mason, nem vinnél haza?

A fiú kissé zavarba jött. Tűnődött, ez egy komoly kérdés egyáltalán, vagy csupán újabb pimasz kötözködés. Elképzelhető, hogy a lánynak már van fuvarja. Ha nem az az ostoba Ched, akkor talán valaki más… Mindegy is. Lehet, hogy Madeline ugráltathatja az agyatlan focistákat, de őt nem.

– Majd hazavisz, aki hozott – válaszolta higgadtan. A lány vállat vont, mint akit egy fikarcnyit sem bánt a visszautasítás, majd ráérősen ismét beleszívott a cigarettába. Mason felhúzta a szemöldökét.

– Van valami problémád? – kérdezte élesen Madeline.

– Nem kéne cigizned – jött a halk válasz.

– Imádsz okoskodni, igaz? – reagált dühösen a másik. Szürke szeme szinte szikrát szórt. Valószínűleg volt már benne alkohol, bár a hirtelen hangulatingadozások józanul sem álltak távol tőle.

– Én csak azt mondom… – A lány nem várta meg, hogy Mason befejezze a mondatot, belelépett pink tűsarkújába, és elindult lefelé a lépcsőn.

– Inkább menj, szedd össze a kifinomult barátnődet! – szólt vissza anélkül, hogy megfordult volna. A következő pillanatban egy minden eddiginél erősebb szélroham tántorította meg Masont és a lányt is, akinek bokája kibicsaklott a tűsarkú cipőben, majd egyensúlyát vesztve a szakadék felé dőlt. Mason ereiben meghűlt a vér. Mintha egy többszörösen lassított felvételt nézett volna valamelyik ismeretterjesztő adón. Lelki szemei előtt már lepergett, ahogy a lány a rozsdás vaskorlátnak csapódik, majd a semmibe zuhan. Egy másodperc törtrésze elég volt, hogy Mason magához térjen a döbbenettől, és Madeline felé kapjon. A derekánál szerette volna visszarántani, de végül kicsit feljebb, a melle alatt kapta el, majd stabilan tartotta. Egy újabb széllökés apró törmeléket szórt az arcukba. Mindketten mozdulatlanul, szótlanul és döbbenten álltak. Mason érezte, milyen szaporán ver a lány szíve, és ilyen közelről megállapíthatta, hogy ugyanazt a parfümöt viseli, mint év elején, a bálon, ahol…

Madeline kapcsolt először. Anélkül, hogy a fiúra nézett volna, kibontakozott a karjaiból.

– Madeline… minden rendben? – kérdezte Mason a lányt, aki továbbra is makacsul a földet bámulta.

– Persze… csak… – dadogta, majd felnézett. – Minden rendben.

– Vedd le azt a cipőt, mert nem fogsz lejutni a hegyről! Vagy inkább… Gyere fel velem a Szirthez, aztán hívj egy taxit…

– Köszi, kihagyom – suttogta Madeline, majd ismét hátat fordított, és elindult lefelé. A fiú döbbenten bámult távolodó alakjára. Normális? Miért akar gyalogolni? Innen a házuk akkor is húsz perc, ha kilép. Mason elgondolkodott, miért is érdekli ez őt. Csináljon Madeline Milkovits azt, amit akar. Neki épp elég lesz ma Clarát hazaszállítani, főleg ebben az istenverte időben. Bár azt mondogatta magának, hogy semmi szüksége még egy problémás nőre, mégsem vitte rá a lélek, hogy hagyja Madeline-t ebben az állapotban a vihar közepén hazasétálni.

– Várj! – A lány kérdőn fordult vissza, összeszűkült szemmel méregette a fiút. Egy erős széllökés még inkább a testére simította az amúgy is feszülős ruháját. – Ülj be a kocsimba! – Ezt meg fogom bánni.

– Tessék?

– A kék Audi. – Pontosan tudja, melyik az autóm, minek mondtam ezt? Felesleges volt… – Kapd el! – Azzal odadobta a slusszkulcsot a lánynak. Most neki sikerült meglepnie Madeline-t. Értetlenül bámult hol a kulcsra, hol a fiúra.

– Hazaviszlek, aztán Clarát is. – A lány lassan magához tért a döbbenettől, csípőre tette a kezét, és megszólalt:

– Nem félsz, hogy lelépek a kocsiddal? – Dehogynem.

– Nem – vágta rá, és elindult felfelé a lépcsőn.

– Ugyan miért nem? – Most kellene valami meggyőzőt mondani. Megállt, és lassan visszafordult. Váratlanul fürge, kékes villám szaladt végig a szürke égbolton.

– Azért, mert azt akarod, hogy én vigyelek haza – hallotta saját higgadt hangját. A lány szóra nyitotta a száját, de ebben a percben éktelen robajjal megérkezett a dörgés is, mely beléfojtotta a szót. Amikor újra csend lett, csak állt, nem kísérelt meg ismét megszólalni. Úgy tűnik, a Madeline-féle nőkkel így kell beszélni. Mason gondolatban hátba veregette magát. Legjobb lesz itt véget vetni a diskurzusnak. Szó nélkül megfordult, és faképnél hagyta a másikat.

*

Mason dübörgő zenével és rengeteg emberrel találta szembe magát a hegytetőn. A kocsmához tartozott egy kopár, gyomos, gondozatlan kert, melynek egyik határát a szakadék, a másikat pedig lekaszálatlan, magas fű jelezte. Nyolc-tíz fiatal éppen a tábortűz eloltásán ügyetlenkedett. Jócskán felöntöttek már a garatra, de az még számukra is nyilvánvaló volt: a tüzet ilyen időjárási viszonyok között ideje eloltani. Többen a szabadba kihelyezett hangszórók körül táncoltak, vagy csak a fűben ülve nevetgéltek. Itt aztán nem fognak panaszkodni a szomszédok a zajra! A kocsma öreg kőépülete, hatalmas ablakaival és a fából készült tetővel, messziről pont úgy festett, mint egy mécsestartó. Még a nyílászárókon át a gyér fűre vetülő derengő fény is stimmelt. Mason szapora léptekkel tartott a söröző felé. Néhányan odaköszöntek neki, biccentett, de nem állt meg.

Amilyen bájosnak tűnt az épület kívülről, tisztes távolból, olyan lehangoló volt belülről. Belépve az ember orrát olcsó sör szaga csapta meg. A szebb napokat látott kőpadlóra ódivatú, kopott, egymással sem stílusban, sem színben nem harmonizáló szőnyegeket terítettek, bár ezen a kocsma törzsközönsége nyilván könnyen túl tudott lépni. Alig voltak az épületben, úgy tűnt, a buli kintre tevődött át. Ketten támasztották a zenegépet, egy vihorászó lány pedig ebben a pillanatban tűnt el a mellékhelyiségben a fiújával. Mason egyenesen a bokszokhoz ment. Clara – szőke feje alatt egy ülőpárnával, magzatpózba kuporodva, pokróccal gondosan betakarva – mozdulatlanul feküdt. Mason egy pillanatra megtorpant, letaglózta a látvány. Haragját elfújták, felülkerekedett benne az aggodalom. Miért is időzött Madeline-nel, jönnie kellett volna, amilyen gyorsan csak tud.

– Jézusom, Clara! – suttogta, majd a lány mellétérdelt, és a pulzusát kereste.

– Semmi baja, cimbora! – A szomszéd bokszból ebben a percen állt fel az érdes hang tulajdonosa, Felix, a pultos. Ő hívta az imént. Mason sosem szimpatizált vele különösebben, sőt. Iskolába nem járt, bár egyidősek lehettek. Főleg az éjszakában találkoztak, de párszor összefutottak a konditeremben is, ahová Mason gyakran lement edzeni, és meg kell hagyni, Felix is keményen odatette magát. Mindig úgy öltözött, mintha egy Guns N’ Roses-klip statisztája lenne. Most is fekete bőrnadrágot viselt, félig betűrt fehér inggel, melyet a melle közepéig kigombolva hagyott. Nyakában rózsafüzér lógott, bár Mason szerint ezzel nem éppen a vallási hovatartozását hirdette. Élénk, sötét szeme és hosszú fekete haja egy indiánt juttatott az ember eszébe, bár a bőre fehér volt.

Mason is felállt, körülbelül egyforma magasak voltak.

– Hogy sikerült így leinnia magát? – Felix mosolyogva vállat vont, mint akit mulattat ez a jelentéktelen kérdés.

– Nem tudom. Én csak kiszolgálok. Azt hiszem, a tömény az oka… Bár szerintem már volt benne, amikor ideért. – Mindegy is. Mason idegesen kifújta a levegőt. Ekkor vette csak észre Pault, a legjobb barátját, aki annál az asztalnál üldögélt, melytől az imént Felix felkelt. Hogy? Ezek együtt iszogatnak? Ahogy jobban megnézte Pault, rögtön észrevette, nem iszogatásról van itt szó… Az asztalon csak mentes ásványvizet látott, semmi alkohol. Paul kicsit álmatag, mindig nyugodt, megfontolt és közvetlen fiú volt, sportolt, könyvtárba járt, szerkesztette az iskolaújságot. Bizalomgerjesztő megjelenését meleg, barna tekintetének és jól fésült hajának köszönhette. Dacára alacsony termetének, két évig focizott az iskola csapatában. Legtöbben szimpatizáltak vele. Most azonban nem a mindenki által ismert, higgadt Paul ült a bokszban. Arcán bárgyú mosoly játszott, ujjaival az asztalon dobolt, de ez a tevékenység véletlenül sem volt szinkronban a zenegépből hallható dal ritmusával. Lábát olyan erővel rázta, hogy az asztal is beleremegett. Mint akinek fizikai fájdalmat okoz egy helyben ülni.

– Mason! De jó, hogy mégis jöttél! Eszméletlen a buli – azzal felpattant, és odalépett melléjük.

– Izzadsz – mérte végig Mason Pault. – Éppen gyorsulsz? Speed?

– Hogy? Hogy mi? – kérdezett vissza a fiú, de nem nézett a barátjára, tekinetete összevissza vándorolt a pult és a zenegép között, holott az égvilágon semmilyen esemény nem zajlott arra.

– Mióta vagytok ti ilyen jóban? – fordult Mason most Felix felé. Ha szívott is, jobban hozzászokott már, mint Paul, mert még lehetett vele viszonylag értelmesen beszélni.

– Ez mi? – villantotta ki hófehér fogsorát ismét gúnyosan a pultos. – Valami féltékenységi jelenet? – Ezzel a mondatával a másik elevenébe talált. Mason vagyonos családból származott, jóképű volt, intelligens és kissé zárkózott, ezért nagyképűbbnek és arrogánsabbnak tartották, mint valójában volt. Néhány felületes ismerősön, haveron kívül valóban csak Pault mondhatta a barátjának.

– Mason… – hallatszott Clara halk, nyöszörgő hangja. – Vigyél haza! – Azzal felült, és összeszűkült szemmel, fejét forgatva nézett körül. Valószínűleg próbálta összerakni, hogyan is került ide.

– Igyál, jót tesz! – kapott le egy üveg vizet a másik asztalról Mason. Ahogy Clara az üveg után nyúlt, lecsúszott róla a pokróc, és a fiú konstatálhatta, hogy egy falatnyi, fekete színű ruhát visel, akárcsak Madeline. Hirtelen rossz érzés fogta el. Lelkiismeret-furdalása támadt… Madeline lent vár a kocsiban… Clara beleivott a vízbe, majd meglepő élénkséggel felállt. Az Ukrán lányával ellentétben, ő magas volt, vékony derékkal, telt keblekkel, és széles csípővel. Királynői jelenség.

– Gyere, menjünk! – mondta szelíden Mason, azzal belékarolt.

– Segítek – éledt fel hamvaiból Paul, és melléjük lépett. – Amúgy is indulunk már, nem? – nézett vissza Felixre, aki mintha tétovázott volna egy kicsit.

– Persze, menjünk – mondta végül vontatottan. – Éjféltől amúgy is lejár a munkaidőm.

*

– Amit tavaly játszottunk a Beaversszel, na, az szégyen volt. Idén keménynek kell lenni. Mondjuk kezdhették volna azzal, hogy lecserélik… – ebben a másodpercben Paul elhallgatott, de csak azért, mert felrúgott egy olajlámpát, ami fémes csörömpöléssel gurult pár métert a lépcsőn, mielőtt belezuhant volna a szakadékba. Egy másodperc törtrésze múlva hatalmas csattanással ért földet, melyet a sziklák visszhangoztak még egy darabig. Az út lefelé, ezen közjáték nélkül is keserves volt. Mason arra számított, Clarát vonszolnia kell majd, de épp ellenkezőleg, inkább vissza kellett fogni, nehogy túl nagy lendülettel meginduljon, mert a lábai nem igazán engedelmeskedtek neki.

– Fáradt vagyok, Mason, le akarok feküdni.

– Mindjárt lent vagyunk. – Miért is nem a hosszabb utat választotta, akkor ott parkolhatott volna a kocsma mellett, és már hazafelé tartanának. Nem kellene egy szinte magatehetetlen nővel bajlódnia, és elviselnie, hogy a speed hatása alatt álló barátja szünet nélkül ostobaságokat beszél és rángatózik.

– Szóval idén taktikát kell váltanunk, érted, Mason?! Taktikát. Volt egy álmom… Amúgy hihetetlen, de nektek elmondom.

– Hálásak vagyunk érte – hallotta Mason Felix hangját. Ő zárta a sort. Felfoghatatlan, hogy Paul egy ilyen Felix-félével szív. Holnap lesz hozzá néhány keresetlen szava. Aztán eszébe jutott, hogy van nagyobb problémája is. Ha leérnek, adnia kell valami magyarázatot arra nézve, hogy mit keres Madeline az autójában… Mi lenne, ha annyit mondana, hogy a pasija kirakta a kocsiból, és mégsem hagyhatta az út szélén… Úgy érezte, ez gyenge érv lesz. Mindegy, majd rögtönöz. Clara talán fel sem fogja. Paul biztosan nem. Ez a Felix meg nem tűnik olyannak, mint aki kérdéseket tesz fel. Mason a lépcsőfordulóban érezni vélte Madeline parfümjének illatát. Erőltetett menetben tették meg az utolsó métereket, s a fiú akkor emelte fel először a tekintetét, amikor elfogytak a lépcsők. Szinte teljes sötétség uralkodott idelent, egyetlen meghibásodott, hátborzongatóan villogó utcai lámpa szolgáltatta a közvilágítást. A parkoló fekete lyukként tátongott, a szakadékon túl, a város derengő fényei ebből a szögből valóban lenyűgöző látványt nyújtottak. A zene távoli foszlányait elfújta a szél, csak a tücskök hangos ciripelése törte meg a kísérteties csendet. Mason tekintetével a kocsiját kereste, először azt hitte, csupán azért nem válik el az autó sziluettje a sötétségtől, mert a szeme nem szokott még hozzá a gyér világításhoz. A Chevit látta. De azon a helyen, ahol az Audinak kellett volna parkolnia, nem állt autó. Mason össze volt zavarodva. Biztosra vette, hogy Madeline megvárja a kocsiban. Ennyire rosszul mérte volna fel a helyzetet? A lány köztudottan szeretett feszült helyzeteket provokálni, azt meg pláne imádta, ha középpontban lehet, de a fiú erre mégsem számított. Csalódott volt ebben a pillanatban, nem dühös.

– Nem kocsival jöttél, haver? – kérdezte ártatlanul Paul.

– Nem.

– Mi? Hogyhogy? Akkor…

– Megbeszéltem Felixszel, hogy eldob minket – mondta, és maga is meglepődött, milyen természetes a hangja. A pultosra sandított, aki felvonta ugyan a szemöldökét, de nem mondott ellent. Amint a kocsihoz értek, mindjárt befektették Clarát a hátsó ülésre. Ahogy becsapta az ajtót a barátnője után, Mason két kezével a kocsinak támaszkodott, behunyta a szemét, és mélyet sóhajtott. Most kezdett dühös lenni. Nagyon dühös. Átverve érezte magát. Mégis mit csinálna, ha nem lenne itt Felix? Hogy vinné haza Clarát? Mit képzel Madeline? Ő bármit megtehet? Nyilván meglesz a kocsi holnap, de neki most lenne szüksége rá. Ebben a pillanatban.

– Szóval? – hallotta Felix hangját a baljáról. Felnézett, de nem látott mást a fiú arcán, mint érdeklődést.

– Igen, Mason. Miért nem kocsival jöttél? – értetlenkedett Paul.

– Azzal jöttem. – Kifújta a levegőt, de kezével még mindig a Chevinek támaszkodott.

– Gondolom, nem lopták el – jegyezte meg Felix óvatosan.

– Nem. Magam adtam oda a kulcsot neki.

– Kinek? – Mason fejfájása ebben a pillanatban minden előjel nélkül új erőre kapott. Vad lüktetést érzett a tarkója táján. Most mindkét kezével erőteljesen megdörzsölte az arcát, hátha kitisztulnak kicsit a gondolatai vagy megnyugszik, de nem így lett.

– Madeline Milkovitsnak. – Minek titkolná? Nem tett semmi rosszat. A másik kettő, mintha lefagyott volna a válasz hallatán, aztán Felix füttyentett.

– Te aztán nem játszol. – Mason bosszúsan nézett rá, talán válaszolt is volna, de úgy tűnt, ennyi idő kellett hozzá, hogy Paul felfogja az előbb kimondott szavait, mert megszólalt:

– Tudod… Én már gondoltam rá… Azaz, már kérdezni akartam. Hogy te és Maddie. Mármint hogy ti. Szóval télen, a sportbálon, úgy tűnt, megértitek egymást.

– Jézusom! – fordított hátat Mason, és járkálni kezdett

– Az a helyzet, hogy én ismerem Maddie-t – folytatta zavartalanul Paul. – Másodikban egy szemeszteren át voltunk párok, tudod, abban a projektben. Voltam is náluk… Az Ukrán házában. Hát öregem, nem semmi a villa. Tudod, mi van a fürdőben…

– Befejeznéd?! Rohadtul nem érdekel az Ukrán klotyója! Az érdekel, hogy a lánya lelépett a kocsimmal! – Paul elhallgatott.

– Hát, Mason… – kezdte halkan Felix –, mégis mire számítottál? Hogy a Milkovits lány majd türelmesen megvárja, amíg megjelensz a lépcsőn a szívszerelmeddel, aztán hazafuvarozol mindnyájunkat?

– Semmi közöm Madeline-hez. Ez legyen tiszta.

– Ja, hát, ha meg se dugtad, az még rosszabb – emelte maga elé a kezét Felix. – Nem történt meg? – De, hónapokkal ezelőtt… bár annak már semmi jelentősége… Vagy mégis? Hallgatott, a másik pedig nem forszírozta tovább.

– Tudod, Mason – szólalt meg Paul –, Maddie egész aranyos. Nem olyan, amilyennek mutatja magát. Voltak okos ötletei. Jól tudtunk együtt dolgozni.

– Egész aranyos?!

– Hívjuk fel – vágott közbe Felix. – Gondolom, valakinek csak megvan a száma… – Masonnek megvolt. Talán tényleg fel kéne hívni? Az is lehet, hogy két utcával vitte csak arrébb az autót, a poén kedvéért. Megint elöntötte a harag.

– Hívom – vette elő a telefonját Paul.

– Kicsöng? – alig tette fel a kérdést Felix, amikor valahonnan egészen közelről felcsendült Keshától a Tik Tok. Dermedten álltak. Mindhármukban megfagyott a vér. Lehetséges volna…? Ez a lány csengőhangja? Talán Madeline itt van valahol, és kuncogva nézi az egész jelenetet? Önkéntelenül is forogni kezdtek, és pásztázták a környéket, de a puszta kőtengeren kívül semmit sem láttak. A telefon rendületlenül csörgött. Nagyon közelről… Kizárt, hogy a lány itt lenne. Csak a készülék van itt. A másik kettő a saját telefonjával világította meg a talajt, és körbejárták az autót. Paul még földbe gyökerezett lábbal állt, meg sem mozdult, csak bámulta a kijelzőjét.

– Nem értem – zagyválta. – Miért halljuk? Miért halljuk Maddie telefonját?

Mason a földre vetette magát. A sziklás talaj belefúródott a bőrébe, de nem érdekelte. És akkor meglátta. A készülék az autó alatt volt. Iszonyodva nézte. Nem, itt valami nagyon nincs rendben. Kinyújtotta a karját, alaposan erőlködnie kellett, hogy elérje, de végül sikerült. Felállt, és a még mindig folyamatosan csörgő telefonra meredt. A kijelzőn egy, a sportbálon készült kép volt látható a barátjáról, alatta a mobil SIM-kártyájára mentett név: Paul baby.

*

– Jó. Mondom, mi lesz – szólalt meg Felix nagy sokára tárgyilagos hangon. – Most mindenkit hazaviszek. Masonnél marad Maddie mobilja, hátha felhívja magát.

– Felhívja magát? – meredt a fiúra Paul.

– Miért, neked nem az lenne az első, ha eltűnne a telefonod?

– De, valószínűleg. – Mason megpróbálta feloldani a képernyőt. Elsőre sikerült. Meg kell néznie a híváslistát. – Talán már hívta is magát. Akkor csak vissza kell hívnunk, és… üres – mondta elképedve. – Csak az előbbi hívás szerepel, amit mi kezdeményeztünk.

– Mi? Valaki törölte a híváslistáját? – kérdezte Paul, aki most éppen teljesen normálisnak tűnt.

– Mit akarsz ezzel mondani? – förmedt rá Mason. – Mi az, hogy valaki? Lehet, hogy ő maga…

– Mi van, ha baja esett? – suttogta vészjóslóan a fiú.

– Ugyan már, Paul! – Mason erre az eshetőségre gondolni sem akart. A másik azonban egyre jobban belelovalta magát a kétségbeesésbe.

– Eltűnt, Mason. Maddie egész egyszerűen eltűnt, a mobilja nélkül, ami a kezéhez volt nőve. – Minden szavának a feje biccentésével adott nyomatékot, haja megint belehullott a szemébe. Úgy festett, mint egy megszállott. – Mi van… Ha itt járt a Haileytowni gyilkos?

– Most hagyd abba ezt a baromságot! – üvöltötte Mason. – Milyen gyilkos? Normális vagy?! Gyerekkorunkban ijesztegettük egymást ilyen hülyeségekkel, amikor kijöttünk ide sátorozni.

– Nekem ez nem tetszik – közölte remegő hangon Paul.

– Nekem se az, hogy be vagy szívva! Az sem, hogy a barátnőm holtrészeg, az pedig még kevésbé, hogy ez a hülye elkényeztetett picsa lelépett a kocsimmal. Meg tudnám fojtani! – azzal dühében belerúgott az autóba.

– Na, na, Mason! – lökte oldalba Felix. – Nem egy Audi, de jó lenne, ha visszafognád magad! – Ebben a percben hatalmas mennydörgés szakította meg a beszélgetést, mindhárman összerezzentek. Egész közel csaphatott le a villám.

– Üljünk be, mielőtt elered! – azzal Felix kinyitotta a kocsiajtót, és betuszkolta Pault a hátsó ülésre, Clara mellé. Mason magától beült. Makacsul a műszerfalat bámulta, rá sem nézett a mellé behuppanó Felixre, aki szintén néma csendben indította el a kocsit. A tükörről csontokból kifaragott koponyák lógtak, melyek himbálózva koccantak össze minden alkalommal, ha kanyarodtak vagy gödörbe hajtottak. Mason kétségbeesése most tetőzött. Mit mond a szüleinek holnap, hol a kocsija? Talán azt, hogy ivott, ezért otthagyta… mondjuk Claráéknál. Clara… Valahogy feltűnés nélkül még őt is be kell csempésznie a szobájába, nehogy az apja meglássa ebben az állapotban. És Madeline… Vajon tényleg igaza van Felixnek? A lány talán dühös, hogy a fél éve eltöltött éjszaka után nem is kereste őt, és ez lenne a bosszú? Nem mintha nem lett volna jó… De akkor kezdődött a kapcsolata Clarával, akivel minden olyan egyszerűen alakult. Nem kívánta bonyolítani a helyzetet egy problémás lánnyal, akármennyire vonzó legyen is. És a családja… Az apja, az Ukrán… Mason nem kedvelte az ilyenfajta embereket. Azonfelül Madeline-en sem tudott igazán kiigazodni. Azon az estén kedves volt, mosolygós, és csak annyira kötekedő, hogy a fiú megtegye az első lépést. Máskor meg… Ahányszor látta az ebédlőben vagy az iskolaudvaron, többnyire nagy elánnal, gesztikulálva magyarázott, mondandóját három-négy társa odaadóan hallgatta. Mason keveset beszélt, nem szerette a felesleges szócséplést, csak akkor nyitotta ki a száját, ha volt is érdemi mondanivalója. Sok tekintetben teljes ellentéte volt Madeline-nek, mégis vonzotta. És most ki tudja, mi van vele?

– Ne aggódj, semmi baja – törte meg a csendet Felix. Furcsa, de tényleg úgy tűnt, mintha meg akarná nyugtatni. Valamelyik telefon egy rövid, magas hangot hallatott, üzenetet jelzett. Mason mohón kapta elő Madeline készülékét, de nem az csippant.

– A rohadt életbe! – hallotta maga mellől Felix hangját, aki beletaposott a fékbe, és egyszerűen megfordult az út közepén. Úgy tűnt, ő kapott üzenetet.

– Változott a terv. Be kell ugranom Papihoz.

– Most szórakozol? – Ki az isten az a Papi? Mason halványan emlékezett egy ősz hajú, ápolatlan külsejű magas férfira, akit többször látott már Felixszel. Talán az apja? Nagybátyja? Róla lehet szó?

– Nem szórakozom. Gyorsan odaugrom, ti maradtok a kocsiban. Befutok, elintézem, amit kell, és öt percen belül már jövök is.

– Mi ennyire halaszthatatlan? – Mason gyűlölte az olyan helyzeteket, amelyeket nem ő uralt. Márpedig most Felix ült a volánnál, így teljesen kiszolgáltatottnak érezte magát. Ez feldühítette.

– Meg kell kevernem a bablevest – mormolta Felix.

Az este Mason számára teljesen szürreálissá vált. Úgy érezte, kicsúszott a lába alól a talaj. Bajban vannak. Valami nagyon nincs rendben. A tarkója egyre inkább lüktetett, most már az izzó karikák is megjelentek a szeme előtt… Aurás migrén. Legalább tíz éve nem fordult már elő vele. Óvodás, kisiskolás korában sokat szenvedett a fejfájástól, esetenként huszonnégy órán át tartó rohamok kínozták. Szülei orvosokhoz, terapeutákhoz, természetgyógyászhoz, pszichiáterhez, és még ki tudja, hová vitték, mindenhol mást mondtak, mindenki más terápiát javasolt. Egyik sem hozott enyhülést. Aztán nyolcéves kora körül ritkulni kezdtek a rohamok, majd teljesen megszűntek az őt kínzó tünetek. Az emlékek elhalványultak, el is felejtette a fájdalmat, egészen a mai napig. A legrosszabbkor…

Felix őrült tempót diktált, ráfordultak az elkerülőre, majd a főútra. Egyre távolodtak St. Chapeltől. Hová mehetnek? Ebbe az irányba az első település ötven kilométerre volt… De Mason ekkor már tudta, hogy nem oda tartanak. A két város között, a semmi közepén, volt egy lakókocsipark. A megye szégyene. A kocsiknak ugyan volt motorjuk, és kerekeik, de nem mentek sehová. A legtöbb harminc éve állt a parkban, olcsó lakhelyet biztosítva a „fehér szemétnek”. Mason szülei sohasem használták volna ezt a kifejezést társaságban, de az otthonukban, egymás között így emlegették az elgettósodott lakókocsipark aluliskolázott, jobb esetben minimálbérből vagy segélyekből tengődő fehér lakóit. A rendőrség is többször kiszállt a parkba, no nem a lakók egymás közötti, késelésig vagy lövöldözésig fajuló vitái miatt. Hagyták, hogy a konfliktusokat a maguk módján rendezzék le. Ha azonban valamelyik itt lakó lopott vagy olcsó drogokkal kereskedett a közeli városok egyikében, afelett már nem hunytak szemet.

Mason jól tippelt, Felix ráfordult egy poros bekötőútra. A távolban már látni lehetett azt a néhány fénypontot, melyet a fiú a parknak tippelt. Hirtelen valami rezegni kezdett az ölében, és meghallotta Keshától a TikTokot. Mindenki egyszerre kapta fel a fejét. Madeline telefonja megszólalt. A kijelzőn egy vezetékes szám villogott. Mason megdermedt. A végtagjai jéghidegek lettek. Rettegett felvenni a telefont. Mi van, ha nem Madeline az? Mi van, ha valami nagyon rossz hírt kapnak? A többiek fejében is ez motoszkálhatott, mert senki nem biztatta vagy sürgette. Végül, pár másodperces hezitálás után, fogadta a hívást, és a füléhez emelte a mobilt.

– Igen?

– Mason! – hallotta Madeline kétségbeesett hangját. – Hál’ istennek, azt hittem, senki sem fogja felvenni. Mason, én nem akartam… Hidd el, megvártalak volna, de… – azzal belezokogott a telefonba.

– Madeline, hol vagy?

– A főúton. Egy fülkénél. – Főúton. Jó. Akkor nincs messze.

– Ched teljesen bekattant. Feltépte az ajtót, és kiabált. – Ched? Igen, a pasija. – Kirángatott a kocsiból… Valami nem stimmelt vele…

– Bántott? – A lány nem válaszolt, csak a szipogását lehetett hallani. – Madeline! Bántott?

– Kiabált… Teljesen kifordult önmagából, én nem is értem, még soha… – azzal újra zokogni kezdett. – Kiakadt, hogy a kocsidban… A hajamnál fogva rángatott, és fel akarta húzni a szoknyámat… Ő nem ilyen… Én nem értem.

– Madeline…

– Aztán amikor egy percre elengedett, rohanni kezdtem… Beültem, és elhajtottam.

– Rendben. Semmi baj, már vége, érted? Vége. Ülj be a kocsiba, zárkózz be, odamegyünk.

– Nem, nem, nem! Nem akarok egyedül lenni.

– Húsz perc. Max huszonöt, és ott vagyunk.

– Nem. Hol vagytok?

– Madeline, elkerüljük egymást, ha megmozdulsz, nyugodj meg! Biztonságban vagy.

– Kérlek, Mason, most gyere!

Felix kikapta a fiú kezéből a telefont, és a füléhez emelte.

– Tudod, hol van a lakókocsipark? Oké. Ne fordulj be a parkhoz, hanem menj tovább egyenesen, egészen addig, amíg meg nem látsz egy gyárépületet. Rendben. Mindenki a Chevrolet-ban fog ülni – azzal bontotta a vonalat, és a telefont Mason ölébe dobta.

– Minek hívtad ide? Részeg, nem is kéne vezetnie… – méltatlankodott Mason.

– Hisztérikus volt, úgysem maradt volna ott – mondta Felix félvállról.

– Remek…

– Hagyd már abba a problémázást! Minden rendben lesz. Befutok, elintézem, amiért jöttem, közben Maddie ideér, az egész banda átül a kocsidba, és mindenki elhúz haza. Egy órán belül alszunk.

Mason nem érezte úgy, hogy Felix nyugodt lenne, sőt. Mintha önmagát győzködné arról, hogy nem lesz baj. Felix hirtelen fékezett. Az út közepén állt meg, nem bajlódott azzal, hogy lehúzódjon.

– A vezetési stílusodon még van mit javítani… Mindjárt kidobom a taccsot – zsörtölődött Mason.

– Jó, majd veszek pár órát a kedvedért – azzal Felix feltépte az ajtót, kiszállt, és sietős léptekkel a bejárat felé indult. Úgy tűnt, ismeri a járást, nem először van itt. A legalább húsz éve üresen álló gyár roskatag épületét méteres fű, és elszáradt bozót vette körül. Több földszinti ablakban világosság derengett. De vajon mi dolga van itt bárkinek? Mason sejtette, bármi zajlik is a falak között, az törvénybe ütköző. Egy darabig hezitált, mielőtt kiszállt volna… Erőt vett rajta a fáradtság, hasogatott a feje, és tisztában volt vele, egyszerűbb lenne figyelmen kívül hagyni az egészet. De nem olyan fából faragták. A hátsó ülésen már jó ideje csend volt, talán nem lesz gond. Kiszállt, de nem csapta be maga mögött a kocsi ajtaját. Az épület ablakain két évtized mocska száradt, nem lehetett belátni. Óvatosan meglökte a résnyire nyitva hagyott bejárati ajtót, és belépett egy előtérbe. Furcsa, gyomorforgató szag vágta mellbe. Mintha tisztítószer szúrós illata keveredett volna benzinnel. Küzdött a rátörő hányingerrel, és egy percre kilépett, hogy friss levegőhöz jusson. Ekkor bentről meghallotta Felix hangját.

– Megmondtam már, Papi! Óvatosnak kell lenni az adagolásnál. Csak keveset, és jól elkeverni. Nehogy beleszagolj…

– Mit ugrálsz? Én már akkor főztem, amikor te még a világon sem voltál – válaszolt egy, a hang alapján feltehetően erős dohányos férfi. – Mason kíváncsisága győzött, visszalépett az előtérbe, és lassú léptekkel közelebb lopózott ahhoz a helyiséghez, ahol a másik kettő beszélgetett. A kétszárnyú, nyitott ajtón át kék műanyag hordókat látott, százlitereseknek tippelte őket.

– Értem én, hogy már akkor főztél, de nem árt józannak lenni közben – hallotta újra Felixet. Ahogy közeledett, úgy lett egyre elviselhetetlenebb a szag. Majdnem elbotlott egy kibontott doboz gumikesztyűben, mely hanyagul a földön hevert, néhány fehér pirula társaságában. Pontosan tudta már, mi zajlik itt. Ebben a percben egy nagy sebességgel érkező autó fékezett az épület előtt, a reflektora bevilágított az ablakon. Madeline.

– Ki az? – kérdezte az öreg haragosan. – Kit csődítettél ide, he?

– Senkit. Intézem.

– Majd intézem én.

– Eszedbe ne jusson itt hagyni! Keverni kell folyamatosan, érted? És hűteni!

– Ne oktass ki!

Mason nem mozdult, így rövidesen szembe találta magát Felixszel, akinek arcán feszültség tükröződött. Amikor meglátta Masont, haragra gerjedt, de halkan szólalt meg. Talán nem akarta, hogy Papi meghalljon valamit.

– Mi a picsának szálltál ki? Megmondtam, hogy öt perc és…

– Te normális vagy, Felix? Mi a franc ez itt? Egy droglabor?

– Kussolj már, és menj ki!

– Tehát igen. Ti metet főzőcskéztek itt az isten háta mögött – jelentette ki Mason döbbenten. A metamfetamin a legolcsóbb és leginkább ártalmas pszichotikus szer, teljesen szintetikus drog. Nem kellett diploma az elkészítéséhez, csak türelem és precizitás. Az amfetamint összekeverték más kémiai anyagokkal, például megfázás elleni szerekkel, akkumulátorsavval vagy közönséges fagyállóval. Népszerű volt a legalacsonyabb népréteg körében, fillérekbe került, parasztkokainnak is hívták. Már rövid távú használata is elképesztő testi-lelki pusztítást okozott a fogyasztói körében.

– Jézusom! – Ebben a percben esett le a tantusz Masonnek. – Te képes voltál… Nem speedet adtál Paulnak, hanem metet! Ezt a mérget…

Mason lelki szemei előtt megjelentek azok a körözési plakátok, amelyeket az iskolában mutogattak elrettentésképpen a metfüggő bűnözőkről. Beesett, hamuszürke, fekélyekkel tarkított arc, rohadt fogak, tompa tekintet. Ez a szer az agyat is hamar leépítette. A legalja élt vele… A „fehér szemét”. Ha belegondolt, hogy Paul… Mason úgy érezte, ez sok neki. Hirtelen eltompultak az érzékei, mintha az agya semmi másra nem fókuszált volna, csak az undorító szagokra, de azokat százszorosan érezte. A gyomra forgott, ráadásul hirtelen olyan erős görcs nyilallt a tarkójába, hogy be kellett csuknia a szemét, és megtántorodott. Ilyen volt egy roham régen. Pont ilyen. Emlékek kúsztak elő a tudata legmélyéből. Gyerekkorában még illatosított mécses vagy törlőkendő sem volt a háztartásban, mert a migrén egyik fő provokátora lehet akár egy mesterséges illat. A forrpontig hevített mérgező vegyi anyagok bűzös kipárolgásáról nem is beszélve. Nem bírt megszólalni. Kitámolygott a gyárépület elé, és a falnak dőlt. Szédült, szomjas volt. Látta, hogy Paul kiszáll az autóból, és dühösen kiabál. Nem értette. Mintha Clarának beszélne. Furcsa. Próbált figyelni.

– Az teljen normális, hogy te a pasid nélkül bulizol, igaz? És nem az első eset, Clara! Mégis kinek a kedvéért?

Hogy Clara mit válaszolt, azt nem értette, de látta, hogy kiszáll a kocsiból. Az egész olyan volt, mintha egy rossz minőségű filmet nézne lassítva. Arra lett figyelmes, hogy az autója a bozót mellett parkol. Megvan a kocsi. Most Madeline-t kereste a szemével. Sehol sem látta. Aztán érzékelte, hogy Felix elmegy mellette. Akkor már a földön feküdt, Felix egyszerűen kikerülte. Mi ez az egész? Miért pont ma? Úgy érezte, minden darabjaira hullik körülötte. Meg akart szólalni, de egy újabb görcs tört rá, és egyszerűen nem tudott szavakat formálni a szájával. Össze kell szednie magát. Egy pillanatra behunyta a szemét. Madeline arcát látta maga előtt. Fonott hajjal, rózsaszín ruhában, úgy, ahogy tavaly a sportbálon. Jobb lett. Kicsit jobb. Mintha már nem lüktetett volna úgy a feje, és az erős szagok sem irritálták annyira.

Kinyitotta a szemét. Ez nem lehet. Ilyen nincs. Reggel volt. Teljesen világos. Ő ott feküdt a földön, az épület bejáratánál, ahová emlékei szerint egy perce ült le, miután a Felixszel történt szóváltás után rosszul lett, és kifordult a gyárból. De nem egy perce volt. Eltelt az éjszaka. Lassan felállt, nem tett hirtelen mozdulatokat, rettegett, hogy újraéled az elviselhetetlen fájdalom, de az iszonyatos gyengeségen kívül mást nem érzett. Felix kocsija eltűnt, a sajátja viszont pont ott volt, ahol legutóbb látta. A gyár falának támaszkodva elindult. Lassú léptekkel haladt, szemével a kocsit szuggerálta. Hirtelen elbotlott valamiben. Valami puhában. Mi ez? Alig mert a lába elé nézni, félt, hogy egy döglött állat. De nem az volt. Egy fekete ruhás, szőke lány feküdt természetellenes pózban, közvetlenül a fal mellett, a méteres fűben. Mason iszonyodva bámulta. Hirtelen nem tudta, melyik lány… Lehajolt, és kisimította a hajtincseket az arcából. Olyan volt, mintha egy gyönyörűre formált viaszbábu nézett volna rá, nyitott szemében nem pislákolt élet. Deréktájon alvadt vér szennyezte a fekete ruhát. Körülötte a füvet is beborította. Ilyen nincs. Nem. Ez nem történik meg. Lelőtték. Keresni kezdte a pisztolyt, tétován körbenézett, de nem találta. Mindegy. Az most nem is lényeg… A lány. Ösztönesen felé fordult, és megsimogatta az arcát, de a kezével érezte, nem egy embert érint. Csak egy testet, egy halottat. A fiú úgy pattant fel, mintha áramütés érte volna. Rohanni kezdett a kocsihoz. Mielőtt beszállt volna, kétrét görnyedt, és hányni kezdett. Amikor végzett, meglepő módon jobban érezte magát fizikilag. Beült, a slusszkulcsot a helyén találta. Gondolkodás nélkül gázt adott. Nem érzett semmit, páni félelmen kívül. Csak akkor mert a visszapillantóba nézni, mikor már legalább egy kilométert megtett. Pont időben, hogy lássa, ahogy a gyárépület a levegőbe repül.

*

Felrobbant a metamfetamint előállító labor

Egy 18 éves lány és egy 65 éves férfi lelte halálát abban a balesetben, amely helyi idő szerint vasárnap hajnalban 05:43-kor következett be, St. Chapel on the Rock településtől 15 km-re. Az elhagyott gyárépületben magas hőfokon forraltak több vegyi anyagot, melyek kölcsönhatásából robbanás keletkezett. A tüzet az épületben felhalmozott szemét táplálta. A tűzoltók helytállásának köszönhetően a kedvezőtlen időjárási viszonyok ellenére, a lángokat 11:20-ra sikerült megfékezni. Számos egészségre káros anyag jutott a levegőbe. A hatóságok az eset kapcsán elmondták, a törvény teljes szigorával sújtanak le mindenkire, aki érintett a metamfetamingyártás és -értékesítés láncolatában.