LÁNG ORSOLYA

Személyes okok

Prae Kiadó, Budapest, 2022

A borítót saját fotója felhasználásával a szerző készítette

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A Lector Kiadó (Marosvásárhely) és a
PRAE.HU Kft. (2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.)
közös kiadása, 2021

A kiadásért felel: Gálfalvy Ágnes és Balogh Endre

Prae Kiadó – Lector Kiadó, 2021

Szerkesztő: Lapis József

© Láng Orsolya, 2021

© Lector Kiadó, 2021

© Prae Kiadó, 2021

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-41-6

Descrierea CIP a Bibliotecii Naționale a României

LÁNG, ORSOLYA

Személyes okok. versek / Láng Orsolya. –

Târgu Mureș : Lector Kiadó, 2021

Tartalom

pontos tévedések útközben

függő

átjárás

helycsere

pontos tévedések útközben

egy strucctenyésztő nyara

Biplán

möbius-hurok

Felhőváros

Az első tavaszi

Mintatelep sötétben

Semleges elem

Nem a holtaké

inkognitó

epreskert lakói

Késlekedés férfiak miatt

Ő, vagyis én, vagyis ő

ellenálló

Személyes okok

harca a jóval

H. C. megmenekül

Harca a jóval

A pulóveres vers

Sem félelem, sem lángolás

Arany oldalak

Charles Baudelaire: Az albatrosz

61-es fúga

Ada Kaleh-i szőnyeg

a fagyottkéz-hipotézis

con il cuore leggero

A tél L’Hiver

Kitörési kísérlet

Nem akar a földön járni

a csúcsdísz

Társas

amikor utoljára láttalak

Egy üres alakzat utóképei

Egy fantomkép természetrajza

H. C. beszámol orvosának

barátaimnak

pontos tévedések útközben

függő

kapkodásunk csak a sietségnek szóló színjáték legyen

ne hátráltasson, ne győzze elterelni

figyelmünket arról, aminek kéznél kell lennie

ahhoz, hogy feltartóztathatatlanok legyünk

felismerhető a személyünket azonosító idegennek is

és amikor, mintegy sípszóra, megmerevedünk

olybá tűnhet, mintha megtorpannánk

pedig csak a mozgás első állomása ez

egy ülésen rostokolva úton lenni

fásultan és kelletlen türelemmel

várni valamire, ami majd felemel és továbbít

valahol otthagy

átszálló városokban, ahol még átmeneti szállás után sem kell néznünk

s amelyekből csupán a várótermet ismerjük, belakva

egy-egy arcot, a málló vakolat egy-egy arcszerű felületét

ráncokat és fintorokat a kifejezéstelen kiszögellésekben

elegyedve, vagy kívülről hallgatva mások moraját

miközben útravalónkból falatozunk

eltorlaszolva járatainkat a szorongás előtt, amiért

nemkívánatosnak érezzük magunk ezen a tájon

hisz így vagy úgy, megtörjük ennek a pusztaságnak a nyugalmát

térképünk zörgetésével legalábbis a csendjét

idegenek vagyunk, akiknek jelentéssel, bármilyen jelentéssel

telik a hosszabbuló várakozás

a pillanatonként kiderülő percek, nem várt ráadások

miközben mohón, de étvágytalanul nyeljük

megszíjasodott szendvicsünket

s noha még messze vagyunk attól, hogy elérjük úti célunk

a gyomrunkba futó vér és telítettségérzet hatására

lassan oldottabbá válik ez az átmenet

ez a jegenyefákkal recézett körvonalú tünetegyüttes

jelenlegi közegünk

amin belül vagyunk már

miután az állandó lassításban haladó szerelvény

végigvonszolt a porták dísztelen hátsó kertjei

a hulladékégetők füstölgő kupacai és a legelni kikötött kecskék

kapirgáló baromfik mögött, mintha láthatatlan

és hangtalan jelenésként mögéje lopakodhatnánk mindennek

mintha lehetséges volna a vágyott kívülállás, mintha

valóra vált volna a szemlélődés test nélküli gyakorlata

annyira ügyet sem vetettek ránk ezek a perifériát benépesítő elemek

a sínek mellett alvó és ásító

a talpfák kattogására is katatón kutyák

talán csak a réten átügető őzek visszapillantásából vélhettük

zajunk füllel fogható, és mozgásunk szemmel látható

aztán kifeszített köteleivel a kis téglaépület

az otthonában megzavart bakterrel, aki

az egyenruhát félig magára rángatva engedte le a sorompót

mögötte száradó mosás

meghittség a pályák legelhagyatottabb szélein is

a leghanyagabb kiállásban is megnyugvás

hogy ha nem is rendben, de jól van, ami van

a tákolmányok és az átmeneti útvonalak rajzolatában

a forgalmatlan jegyirodák kopásig böngészett hálózatában

ahol az ok, hogy sehol sem

az okozat, hogy mindenhol

és a kettő közt a függés

átjárás

jártunk békével valamelyik felnőtt kezén csüngve

a nagy kissé érdesebb, a puhább melegebb

a miénk mindig kicsi és fázós, királyi többesünk ellenére

mentünk át egyik karácsonyból a másikba

az apaiaktól, ahol a plafont karcoló csúcsdísz

a bőségszaru alja volt, az anyaiakhoz

ahol fúvott üveg állatokkal állt a fa az asztalon

a köztes térben a tűzoltótorony, mint az iránytű nyelve

követte mozgásunk, bevillant egy-egy kapualjban

ahol mindig aludt egy részeg, de sosem ugyanaz

és voltak függönyök, amelyeken át már napokkal azelőtt

égősorok sziporkáztak, valamiféle időeltolódás miatt

lesütött szemmel haladtunk el előttük, hogy ne

szokjunk hozzá idő előtt az ünnep látványához

a művészeti iskola melletti házfal tégláin

állomásra terelt zsidók kézjegyei, és fölöttük még korábbról

békeidőben jegyzett dátumok – a ceruzanyom tartós, a

sietős írás is cirkalmas – arca van mindegyik betűnek

a törvényszék falán ásító oroszlánok, szemközt

két meztelen gyerek könyököl a timpanonra

mi még bárhová tartozhatunk, díszére válnánk bárminek

a fehér csempekályhának azóta hűlt helye

az ügyvédek gipszkartonfalakkal oszlatták fel a tágas teret

a postaládát kicserélték, de a lépcsőházában még

mindig ott van a nagyapám által faragott lábtörlő

pontosabban sárlehúzó, amit egy szőnyegleszorító

gyűrűhöz láncolt, hogy „lába ne keljen”, ezt látogatjuk

mostanában az ünnep másod- vagy harmadnapján

helycsere

emlékszel arra a házra ott a malomárkon túl

amelyről mindig megállapítottam

hogy pont olyan, mint a sarki bolt

épülete az utcánkban, ahol felnőttem

talán már untad is, hogy elég volt

meglátnom, valahányszor esténként

arra sétáltattuk a kutyát, ahhoz, hogy

rám telepedjen valami bárgyú nosztalgia

egy nélküled élt korszak iránt

amikor ágyban fekvő nagyapám

nem kívánt már semmit, eszébe jutott

hogy elszalassza apámat tejkaramelláért a sarokra

„de ne a boltból hozzál kisfiam, hanem a

falra szerelt Stollwerck-automatából”

azóta is keressük a csavarok helyét

hol lehetett, ha egyáltalán volt valaha

mert valószínűbb, hogy nagyapa visszatért

egy korba, melyet távolisága hellyé változtatott

hosszabb idő után a városodba vetődve

arra vágytam, hogy egy volt szomszéd nyomában

betévedjek az udvarotokra, szétnézni, mi változott

így értem ki arra a sarokra, ahol változatlanul

állt a masszív épület, de valahogy most

nem ismertem fel benne a sarki boltot

amelyen soha nem volt tejkaramella automata

viszont abban a korban kívántam volna élni

amelyben valakivel kutyát sétáltatok

pontos tévedések útközben

a villámok kikerülik

a Faraday-kalitkaként működő lovakat

az arzenálból kiszakadó nyerítések

külön passzust kapnak

a könyvtárba behallatszó lódobogás

készültség

valamiféle

a sötétebb párafoltok a Luxembourg-kert

pálmáiból szabadultak

az idegen föld tapasztalatának

kicsapódásai

feszültségfellegek

alattuk az izzadság sójától merev

pólók, mint a márványszarkofágok sodronyingjei

van, aki gyón

van, aki fut

a városháza és a templomtorony közötti

röppályán a kongást ütésekre javítják

az eltérő harangnyelvek irányelvén

egyik a földre szakad

másik a levegőn ível át

a feszültségtérben szerkezeti elváltozások

egy kút

a kapualjban a kalapos lány köré

kivetül eredeti környezete

a külső erőtér nem hatol be nézésirányába

a rue Bonaparte-ot ellepi a szőke Tisza

a várakozók aurája átnedvesedik

lelepleződnek a másolatok

a tűzoltólány vonakodik betörni egy ablakot

latolgatja a lehetőségeket

mielőtt belekönyököl az üveg tökéletes tükrébe

a létra utolsó fokán évek óta

kivár, hogy tematikus struktúrába

rendeződjenek az oksági viszonyok

a múlt és jelen idejű verebek

alanyi ragozásban elegyednek

ide még visszatérünk

ez még ugyanaz a folyó